Tittelside ...

VÄLKOMMEN

Bob Dylan är en av de största låtskrivarna och bästsäljande musikerna genom tiderna och har haft en formidabel karriär som sträckt sig över nästan sju decennier. Den banbrytande trubaduren använde sitt sofistikerade låtskrivande, där han blandade filosofiska och politiska texter med medryckande melodier, för att omforma folkmusiken för 1960-talets motkulturella ungdomar och skapa ett revolutionärt soundtrack för en hel generation. Fördjupa dig i Dylans resa genom berömmelse, äktenskap, faderskap och religion. Utforska musikerns bestående dragningskraft, från det poetiska djupet i hans tidiga album till hans Nobelpris i litteratur 2016, och upptäck hur hans otroliga förmåga att ständigt återuppfinna sig själv i kombination med den kraftfulla resonansen i hans texter har gjort honom till en av de mest inflytelserika personerna i vår tid.

102

KAPITEL 1
SKAPANDET AV  BOB DYLAN

8.  	Minnesota 			Minstrel

KAPITEL 2
EN GENERATIONS RÖST GENERATION

16.  Sagan om 			New York  24.  Bob och Baez
28.  Protestpoet
38.  När Dylan 				Blev elektrisk
46.  Som en  		Rolling Stone

16

120

23

KAPITEL 3
DET ÄR ÖVER NU, BABY BLUE

50.  Lämnar 			Limelight 58.  Ingen riktning 		Hem
66.  Hurricane

58

57

126

KAPITEL 4
FÖDD PÅ NYTT

70.  Från Judas  		Till Jesus 76.  Vägen till 				Återlösning
82.  Tiderna de 			Är föränderliga (igen)
88.  Minstrel av det  		Nya millenniet

KAPITEL 5
FOLKLORISTISK FIGUR

96.  Grova och bråkiga sätt
102.En evolverande 				Enigma
106.En Nobelman
110.En annan sida 			Av Bob Dylan 120.Sångerna de 			Are A-Changin'
126.Dylan i  		Filmerna

Bilder Adobe Stock, Alamy, Getty Images

SKAPANDET AV BOB DYLAN

16.  Minnesota Minstrel

Pojken som föddes som Robert Allen Zimmerman kunde inte lämna Hibbing i Minnesota tillräckligt snabbt, men uppväxten i den lilla staden i Mellanvästern skulle forma hans personlighet och ge bränsle åt hans fantasi

Ord Neil Crossley

et har skrivits mycket under de senaste sju decennierna om den blyge unge singer-songwritern från Hibbing i Minnesota som återuppfann sig själv som Bob Dylan och anlände till Greenwich Village i New York 1961, driven av sin enorma talang, lockad av ett levande musikliv och inspirerad av de socialt laddade sångerna av Woody Guthrie, som han genast sökte upp, sängliggande och döende på ett sjukhus i New Jersey.
Vid det laget hade pojken från mellanvästern, Robert Allen Zimmerman, redan förpassats till det förflutna och ersatts av en helt ny personlighet som snart skulle skaka om den amerikanska folkmusikrevyn i grunden och upphöjas till en av tidens musikikoner.
Cyniker har genom årtiondena ifrågasatt Dylans uppenbara önskan att förtränga eller dramatiskt försköna sin bakgrundshistoria från Mellanvästern, att koka ihop en mycket mer dramatisk och romantisk berättelse om sig själv i en strävan efter trovärdighet och beröm. Men när man ser tillbaka på det 21:a århundradet spelar det egentligen ingen roll, för i slutändan handlar allt om musiken.
Som ofta är fallet när man kartlägger musikikoners uppstigande är en djupdykning i Dylans tidiga år utan tvekan en av de mest övertygande delarna av hans historia, en chans att få en glimt av de tidiga förhoppningar, erfarenheter och inspirationer som skulle komma att ge bränsle åt hans djupa och makalösa talang.
En nära sammansvetsad gemenskap
Bob Dylan föddes som Robert Allen Zimmerman den 24 maj 1941 i Duluth. Minnesota. Hans far Abram Zimmerman och hans mor Beatrice "Beatty" Stone var en del av ett litet, sammansvetsat judiskt samhälle.
Dylans farföräldrar på fädernet, Anna Kirghiz och Zigman Zimmerman, hade emigrerat från Odessa i det forna ryska imperiet till USA efter 1905 års progromer mot judarna. Dylans morföräldrar på mödernet, Florence och Ben Stone, var litauiska judar som hade emigrerat till USA 1902.
År 1946 föddes Dylans yngre bror och enda syskon, David. Ett år senare drabbades Dylans far av polio och familjen flyttade till Hibbing, en järnmalmsgruva i nordöstra Minnesota där Dylans mor växte upp. Dylans far ägde Zimmerman Furniture and Appliance Co tillsammans med Dylans farbror, och det var i Hibbing som den unge Bob växte upp och stannade tills han vid 18 års ålder lämnade sin tillvaro i en småstad i mellanvästern för University of Minnesota.
Att återuppfinna det förflutna
En del av Dylans återuppfinning under senare år handlade om att han var ett oroligt, rebelliskt barn som ofta rymde hemifrån för att undkomma konformitet och normalitet, och som gick med i en cirkus vid 13 års ålder i ett försök att få äventyr och spänning.
"Jag var med på karnevalen till och från i sex år", berättade Dylan för Cynthia Gooding i en av sina tidigaste inspelade intervjuer i mars 1962, som sändes på WBIA radio i New York. "[Jag gjorde] nästan allt. Jag var en städpojke. Jag brukade vara på huvudlinjen på pariserhjulet, bara köra åkattraktioner."
Det finns inga bevis som tyder på att detta hände. Verkligheten verkar vara att den unge Dylan levde ett ganska normalt och relativt bekvämt liv i en medelklassfamilj och hade en lugn och reserverad natur.
Ljudet av småstäder
Den unge Dylan ogillade Hibbings lantliga läge, men de långa vintrarna och de stora himlarna i mellanvästern gav näring åt hans fantasi. Det gjorde även ljuden. "Det tunga mullret från mistlurarna (från de stora sjöfraktarna som) drog dig bort från dina sinnen genom halsen", skrev han i sin självbiografi Krönikor: Volym ett. "Som barn, liten, inåtvänd och astmasjuk, var ljudet så högt, så omslutande, att jag kände det i hela kroppen och det fick mig att känna mig ihålig."
Som många i hans generation växte han upp med radio och blev berusad av country- och blueslåtar som han hört som barn. Han lyssnade på radioprogrammet Grand Ole Oprey, som leddes av WSM radio, sändes från Ryman Auditorium i Nashville, Tennessee, och direktsändes via kraftfulla sändare över stora delar av USA.
Radiodagar
En artist som gjorde ett djupt intryck på den unge Dylan i början av 1950-talet var Hank Williams. "Ljudet av hans röst gick genom mig som en elektrisk stång", skrev Dylan i Krönikor: Volume One"Jag blev medveten om att det i Hanks inspelade låtar fanns arketypiska regler för poetiskt låtskrivande."
En annan artist som gjorde avtryck var sångaren, låtskrivaren och pianisten Johnnie Ray. "Han var den första sångaren vars röst och stil jag blev helt förälskad i... Jag älskade hans stil, [och] ville klä mig som han också."
1951, vid 10 års ålder, började Dylan spela piano, efter att ha tagit en lektion och sedan lärt sig själv att spela. Han lärde sig också att spela munspel och vid 14 års ålder hade han börjat spela gitarr. Vid det laget gick Dylan på Hibbing High School, en djärv, ny anläggning med en storslagen jakobinsk fasad som återspeglade stadens blomstrande ekonomi, som drevs av den spirande järnbrytningsindustrin.
Sonisk explosion
Hank Williams och Johnnie Ray skulle förbli bestående influenser för Dylan, men det var explosionen av rock 'n' roll i mitten av 50-talet som verkligen väckte hans egen önskan att gå upp på scenen och uppträda.
Elvis Presley och Jerry Lewis hade en djupgående inverkan, liksom Little Richard, som den tonårige Dylan skulle komma att imitera på pianot på gymnasiedanserna.
Dylans första framträdande ägde rum den 5 april 1957 på Hibbing High School, där han uppträdde med sitt band The Shadow Blasters på en varieté som anordnades av elevrådet. Dylan var 16 år gammal och hans framträdande, som var inspirerat av Little Richard, ansågs enligt uppgift vara okonventionellt och högljutt för den lilla staden.
I slutet av 1950-talet hade Dylan bildat flera band, bl.a. Golden Chords, en grupp som han ledde under pseudonymen Elston Gunnn och som framförde covers på låtar av Presley och Little Richard. The Golden Chords framförande av Danny & The Juniors' Rock and Roll is Here To Stay på deras talangjakt i high school var enligt uppgift så högljutt att skolans rektor stängde av strömmen till deras mikrofoner.
Fri själ
Dylan hade ett antal flickvänner under gymnasietiden, men en av de mest bestående

ovan Medurs från överst till vänster: En ung Robert Allen Zimmerman, två år gammal; Countrymusikikonen och Dylans förebild Hank Williams; Johnnie Ray: "Den första sångaren jag blev förälskad i", sa Dylan; 17-årige Robert Zimmerman, avbildad i sin årsbok från high school; Dylans barndomshem på 2425 7th Ave i Hibbing, Minnesota

"I Hanks låtar fanns reglerna för poetiskt låtskrivande"

dylans första förhållande var med Echo Helstrom. Dylan och Helstrom dejtade 1957-1958 och gick på skolbalen tillsammans. Vid ett av sina första offentliga framträdanden i Hibbing High School auditorium satt Dylan vid pianot och sjöng: "I got a girl and her name is Echo".
Till skillnad från medelklassfamiljen Zimmerman kom Helstrom från en arbetarklassfamilj i utkanten av staden. Helstrom var en fri själ och hon och Dylan lyssnade enligt uppgift på rhythm & blues-låtar som sändes från långdistansradiostationer i Chicago, Illinois, Little Rock, Arkansas och Shreveport, Louisiana.
I Krönikor: Volume Oneminns Dylan: "En av anledningarna till att jag gick [till Helstroms hus] ... var att de hade gamla Jimmie Rogers-skivor, gamla 78-varvare i huset."
I Toby Thompsons bok från 2008 Positively Main Street: Bob Dylan's Minnesotaberättade Helstrom för författaren att Dylan "hade min fars enorma samling av inbunden folkmusik att gå igenom. Han kunde sitta i timmar och bläddra i gamla manuskript, noter och folktidningar".
I Krönikor: Volume Oneminns Dylan att "Alla sa att hon såg ut som Brigitte Bardot, och det gjorde hon."
I ett utdrag ur Elstroms årsbok skrev Dylan "20 minusgrader, och att springa längs vägen i regnet med din fars ficklampa på min röv ... när vi satt och pratade på L&B till klockan två på natten ... Låt mig säga att din skönhet är oöverträffad, men jag tror att jag har sagt det förut. Echo, det är bäst att jag gör det. Kärlek till den vackraste flickan i skolan - Bob."
Electrifiering av influenser
Dylan fortsatte att dras till rock 'n' roll, och en av de artister som imponerade mest på honom var Buddy Holly, som han såg uppträda på Duluth Armory den 31 januari 1959, fyra dagar innan Holly dog i en flygolycka.
Dylan fann framträdandet elektrifierande och i juni 2007, i sin Nobelprisföreläsning, nämnde han Holly som en inspirationskälla.
"Buddy spelade den musik som jag älskade, den musik som jag växte upp med - country och western, rock 'n' roll och rhythm & blues. Och Buddy skrev låtar - låtar som hade vackra melodier och fantasifulla verser. Och han sjöng fantastiskt, sjöng i mer än ett par röster. Han var arketypen. Allt som jag inte var och ville vara... Han var kraftfull och elektrifierande och hade en dominerande närvaro. Jag stod bara två meter bort. Han var hypnotiserande."
En framtid  I folkmusiken
Men för Dylan var rock'n'roll på väg att överskuggas av ett helt nytt berusande sound. I Nobelprisföreläsningen berättade Dylan att han några dagar efter att ha träffat Holly - kanske till och med dagen för Hollys dödliga flygkrasch - fick ett album med Lead Belly med låten Bomullsfält. Dylan beskrev det som att lyssna på låten som om en explosion utlöstes. Skivan ledde till att han upptäckte andra artister på samma skivbolag, som Sonny Terry & Brownie McGhee och New Lost City Ramblers. Det här var den folkmusik som skulle föra Dylan i en helt ny riktning och bli en hörnsten i hans framtida arbete.
"Den skivan förändrade mitt liv just då och där. Den förde mig in i en värld som jag aldrig hade känt till. Det var som om en explosion utlöstes. Som om jag hade gått i mörkret och plötsligt blev mörkret upplyst. Det var som om någon lade händerna på mig. Jag måste ha spelat den skivan 100 gånger."
Dylan förklarade sin omvändelse till folkmusik i en intervju med journalisten Cameron Crowe 1985. "Grejen med rock 'n' roll är att det inte var tillräckligt för mig... Det fanns fantastiska slagord och drivande pulsrytmer... men låtarna var inte seriösa eller speglade inte livet på ett realistiskt sätt. Jag visste att när jag började med folkmusik så var det mer av en seriös typ av sak. Sångerna är fyllda av mer förtvivlan, mer sorg, mer triumf, mer tro på det övernaturliga, mycket djupare känslor."
Byter namn
1959 tog Dylan examen från Hibbing High och samma år, som Elston Gunnn, turnerade han en kort tid som pianist med popstjärnan Bobby Vee. I september 1959 skrev Dylan in sig vid University of Minnesota i Minneapolis för att studera konst och liberal arts/science. Dylan började uppträda på Ten O'Clock Scholar, ett kafé nära campus, och blev involverad i folkmusikkretsen i Dinkytown, en bohemisk stadsdel som skulle bli ett epicentrum för motkulturen.
Det var inte förrän i augusti 1962 som Robert Allen Zimmerman juridiskt bytte namn till Bob Dylan, men på campus vid University of Minnesota använde han redan sitt nya namn och antog en ny personlighet.
I Krönikor: Volume Oneskrev Dylan att han övervägde att ta namnet "Dillon" innan han oväntat fick syn på Dylan Thomas dikter och antog den stavningen i stället.
I maj 1960, mot slutet av sitt första år, hoppade Dylan av college. Han hade redan stakat ut sin framtid och den innehöll inga föreläsningar.
I slutet av januari 1961 befann han sig i Greenwich Village i New York, stärkt av en ny personlighet och ett nytt namn. Som han skrev i sin självbiografi:
"Man föds, du vet, med fel namn, fel föräldrar. jag menar, det är sånt som händer. Du kallar dig själv vad du vill kalla dig själv. Det här är de frias land."

OVAN Till vänster: Bluegrass-singer-songwritern Bill Monroe på scen på Grand Ole Oprey 1951 - en sändning som Dylan ofta lyssnade på.till höger: Zimmerman 1958 som 17-årig high school-elev

Släktingar Hur Dylan blev förtrollad av den bohemiska, frispråkiga flickvännen Echo Helstrom från high school

I en artikel av Matt Steichen i tidningen Minnesota Star Tribune 2018 belyser Dylan-biografen Toby Thompson relationen mellan Dylan och Echo Elstrom. "Hon var en viktig person i hans liv, det råder det ingen tvekan om. Jag vet inte vad han skulle ha gjort om han inte hade hittat någon som var som han själv. Hon hade den där andan, den där elektriciteten som var jämförbar med hans. Hon var vild på ett sätt som han ville vara vild. Hon åkte iväg med sina flickvänner på sommaren och liftade överallt, hade äventyr. Hon var lite av en outsider och kom från fel sida av banan, och [Dylan] attraherades verkligen av det. I Hibbing var hon lika bohemisk som vem som helst i Greenwich Village."

År 1959 hade Dylans årsbok från gymnasiet vid Hibbing High School rubriken "Robert Zimmerman: att gå med i Little Richard

"Du kallar dig själv vad du vill kalla dig själv. Detta är de frias land"

Nedan En ung Zimmerman vid en ålder av 15 år

Bilder Alamy, Getty

Bilder Alamy

EN GENERATIONS RÖST

16.  Sagan om New York  24.  Bob och Baez
28.  Protest Poet
38.  När Dylan blev elektrisk
46.  Som en rullande sten

Folkscenen i Greenwich Village var en kreativ och kommersiell språngbräda för Bob Dylan, som snart uppmärksammades som en unikt begåvad artist

e väderprognoserna talade om en av de svåraste vintrarna i mannaminne, och under torsdagen den 3 och fredagen den 4 februari 1961 lade en kraftig snöstorm hela den östra tredjedelen av USA under ett tungt snötäcke. Över 17 tum föll över New York City, med drivor som nådde 20 fot på vissa ställen. 100 människor dog och alla transporter stannade upp.
Bob Dylan, som hade vuxit upp i den amerikanska mellanvästern, var van vid hårt väder. Men även för honom var det här extremt. Dylan hade anlänt till New York City den 24 januari 1961, beväpnad med sin gitarr och en uppsättning låtar, lockad av den livliga folkscenen i Greenwich Village och fast besluten att göra avtryck som singer-songwriter.
"Kylan var brutal och varje artär i staden var snötäckt", skrev han i sin självbiografi från 2004 Krönikor: Volume One. "Det var inte pengar eller kärlek jag letade efter. Jag hade en förhöjd medvetenhet, var inrutad i mitt sätt att vara, opraktisk och dessutom visionär. Mitt sinne var starkt som en fälla och jag behövde ingen garanti för att det var sant. Jag kände inte en enda själ i den här mörka, iskalla metropolen, men det skulle det bli ändring på."
Andligt hem
Dylan gjorde sitt debutframträdande i Greenwich Village samma dag som han anlände till New York City, efter att ha kört från Minneapolis tillsammans med folksångaren Fred Underhill och ett ungt par, en resa som tog dem 24 timmar. Bara några timmar efter att han slagit igen bildörren stod Dylan på scenen och spelade munspel på en öppen mikrofon tillsammans med Fred Neil och Karen Dalton på Cafe Wha? en liten klubb på 115 MacDougal Street. Neil, klubbens MC, fick reda på att Dylan var musiker och bjöd in honom att komma upp och spela något.
I sin självbiografi minns Dylan Cafe Wha? som "en underjordisk grotta, utan sprit, dåligt upplyst, lågt i tak; som en bred matsal med stolar och bord". I början av 60-talet hade Greenwich Village vuxit fram som ett andligt hem för den amerikanska folkmusikväckelsen, en oas av kaféer och klubbar där människor kunde uttrycka sin kreativitet, underblåst av social och politisk aktivism.
Dylan spelade på många ställen i Greenwich Village, t.ex. Gaslight Cafe och Bitter End, och blev vän med folkmusikens tungviktare på scenen, t.ex. Dave Van Ronk, Odetta, New Lost City Ramblers och de irländska musikerna Clancy Brothers och Tommy Makem.
Mötet med Woody
några dagar efter ankomsten till New York City besökte Dylan sin idol, folkmusiklegenden Woody Guthrie, som var sängliggande på ett psykiatriskt sjukhus i New Jersey på grund av Huntingtons sjukdom. Dylan hade varit besatt av Guthrie ända sedan september 1960, då han lånade ett exemplar av Guthries självbiografi Bound For Glory från en klasskamrat vid University of Minnesota.
"Själva sångerna hade en oändlig mänsklighet i sig", skrev Dylan i Krönikor: Volume One. "[Han] var den amerikanska andens sanna röst. Jag sa till mig själv att jag skulle bli Guthries största lärjunge."
När Dylan kom till New York härmade han Guthries talmönster och sa till publiken vid ett tidigt framträdande på Cafe Wha? "Jag har rest runt i landet och följt i Woody Guthries fotspår..."
När de träffades första gången ska Guthrie ha gett Dylan ett kort där det stod "I ain't dead yet". Dylan spelade också upp en ny låt för Guthrie, kallad Song to Woodyen av endast två originalkompositioner som kom med på hans självbetitlade debutalbum från 1962.
Definierande ögonblick
Dylans första officiella solospelning ägde rum den 12 april 1961 på Gerde's Folk City, på 11 West 4th St, som förband till bluesstjärnan John Lee Hooker. Det var på Gerde's som han debuterade med Blowin' in the Wind och där han träffade Joan Baez, en stigande stjärna känd som "Queen of Folk". Dylan var enligt uppgift angelägen om att imponera på henne. Baez skulle hjälpa honom att få fart på karriären genom att bjuda in honom att uppträda på scen med henne och till och med förmana de fans som tyckte att hans röst var osmaklig.
Den 29 september 1961 återvände Dylan till Gerdes för ett framträdande som recenserades av Robert Shelton från The New York Times. Det var ett avgörande ögonblick som skulle cementera Dylans rykte.
"Mr Dylans högst personliga förhållningssätt till folksången är fortfarande under utveckling", skrev Shelton. "Han har sugit upp influenser som en svamp. Ibland är det drama han eftersträvar melodramatiskt och hans stilisering hotar att slå över i ett manierat överdåd. Men även om hans musik inte passar alla smaker, präglas den av originalitet och inspiration, vilket är desto mer anmärkningsvärt med tanke på hans ungdom. Mr Dylan är vag om sina anor och sin födelseort, men det spelar mindre roll var han har varit än vart han är på väg, och det verkar vara rakt upp och ner."
Stort inflytande Och musa
Sommaren 1961 träffade Dylan konstnären, aktivisten, den blivande flickvännen och musan Suze Rotolo på en heldagsfolkkonsert i en kyrka i New York. Rotolo var den 19-åriga kvinnan på omslaget till 1963 års album The Freewheelin' Bob Dylandär hon går längs en snötäckt gata i Greenwich Village i armkrok med den 21-årige Dylan. Rotolo skulle komma att inspirera några av hans största tidiga låtar som Stövlar av spanskt läder, One Too Many Mornings, I morgon är en lång tid och Tänk inte två gånger, det är okej.
I december 1961 flyttade Dylan in i Rotolos lägenhet på 161 West 4th Street i West Village. Deras förhållande skulle vara i tre år och sluta med en utdragen och

"Jag kände inte en enda själ i denna mörka, iskalla metropol, men det skulle snart ändras"

Ovanifrån Moturs, uppifrån: Gaslight Coffee Shop i Greenwich Village i New York; Woody Guthrie, en av Dylans tidiga hjältar; nattklubben Cafe Wha?, också i Greenwich Village

smärtsamt uppbrott. "Redan från början kunde jag inte slita blicken från henne", skrev Dylan om deras första möte. "Hon var ljushyad och hade gyllene hår... Vi började prata och mitt hjärta började snurra."
Rotolo hade ett djupgående inflytande på Dylan och introducerade honom för konstnärer som Wassily Kandinsky och Paul Cézanne och poeter som Paul Verlaine och Arthur Rimbaud. Under fyra decennier efter uppbrottet valde Rotolo att inte tala om sitt förhållande, men efter att ha gått med på att bli intervjuad för Martin Scorseses dokumentärfilm från 2005 Ingen riktning hemskrev Rotolo - som avled 2011 - sin egen hyllade memoarbok En frihjulstidsom publicerades 2008.
Första skivan
i september 1961, samma månad som Sheltons lysande New York Times skrev den vördade producenten John Hammond Jr. kontrakt med Dylan på Columbia Records och paret började arbeta på hans självbetitlade debutalbum.
Columbias studio på 7th Avenue var platsen för inspelningen, som ägde rum under tre eftermiddagar i november 1961. Albumet består av traditionella folk-, blues- och gospelcovers med bara två originalkompositioner Talkin' New York och Song to Woody.
Dylans framförande på albumet präglas av en verklig hårdhet och attack, där både hans aggressiva raspiga röst och gitarrstil starkt efterliknar Woody Guthries banbrytande inspelningar från 40-talet och början av 50-talet. Det finns också ekon av bluesartister som Blind Lemon Jefferson och Bukka White.
Albumet sålde bara 5.000 exemplar det året och gick precis jämnt upp, men det var en blåkopia av vad som skulle följa och ett album där Dylan framträdde som en artist olik någon annan.
Det banbrytande andra albumet
I augusti 1962 skrev Dylan ett managementkontrakt med Albert Grossman, en ombytlig figur med en konfrontativ personlighet som skulle förbli hans manager fram till 1970.  "Han var lite som en överste Tom Parker-figur", minns Dylan i Scorseses Ingen riktning hem"Man kunde känna lukten av att han var på väg."
Från april 1962 till april 1963 genomförde Dylan inspelningar som skulle resultera i hans andra album The Freewheelin' Bob Dylansom släpptes den 27 maj 1963.
The Freewheelin' Bob Dylan är en milstolpe och ett album som etablerade honom som en låtskrivare utan dess like, så bred var dess vision, fantasi och skicklighet. Protestlåtarna som t.ex Blowin' in the Wind, A Hard Rain's A-Gonna Fall var de låtar som uppmärksammades mest, men låtar som den nyckfulla Don't Think Twice, It's All Right och den vackra kärlekssången Girl From the North Country visade upp Dylans mer ömsinta, introspektiva sida.
Albumet förändrade allmänhetens uppfattning om Bob Dylan och förde honom vid 22 års ålder från att bara vara ännu en folksångare till en stor artist med verklig kreativ merit och en som talade för missnöjda ungdomar. Det var ett album som skulle komma att ha ett stort inflytande på andra av den tidens nya artister, som till exempel The Beatles.
"Vi bara spelade den, bara slet ut den", sa George Harrison till Mojo magazine 1993. "Innehållet i sångtexterna och bara attityden - det var otroligt originellt och underbart".
Kulturell och politisk förändring
I augusti 1963 var Dylan och Joan Baez framträdande personer i medborgarrättsrörelsen och sjöng tillsammans den 28 augusti 1963 vid Lincoln Memorial under marschen mot Washington för jobb och frihet.
"Jag tittade upp från podiet och tänkte för mig själv: 'Jag har aldrig sett en så stor publik'", säger Dylan i Ingen riktning hem. Jag var på nära håll när [Martin Luther King Jr] höll det där talet. Än i dag påverkar det mig på ett djupt sätt."
Dylans tredje album The Times They Are A-Changin'som släpptes den 10 februari 1964, speglade hans mer politiska hållning. Det inledande titelspåret var Dylans direkta försök att skriva en hymn för tidens dramatiskt skiftande sociala och kulturella klimat.
"Det här var definitivt en sång med ett syfte", sa Dylan till journalisten Cameron Crowe 1985. "Den var naturligtvis influerad av de irländska och skotska balladerna. Jag ville skriva en stor sång med korta, koncisa verser som staplades på varandra på ett hypnotiskt sätt. Medborgarrättsrörelsen och folkmusikrörelsen var ganska nära varandra under en tid och allierade sig vid den tiden."
Låten nådde plats 9 i Storbritannien när den släpptes

Bob och flickvännen Bob och flickvännen Suze Rotolo i september 1961

Drama Debut Hur Bob Dylan kom att bli utvald till huvudrollen i en BBC TV-produktion

Från december 1962 till januari 1963 gjorde Dylan sin första resa till Storbritannien för att medverka i en BBC-pjäs som hette Galenhuset på Castle Streeti regi av Philip Saville. Regissören hade sett Dylan uppträda i New York City och gav honom huvudrollen, trots att Dylan inte hade någon skådespelarerfarenhet alls och enligt uppgift saknade förmågan att lära sig sina repliker när repetitionerna väl började. Han fick en ny roll som gjorde det möjligt för honom att i stort sett bara spela sig själv.
I slutet av pjäsen framförde Dylan Blowin' in the Windhans kraftfulla, tankeväckande sång om sociala orättvisor och krig som blev en hymn för de framväxande medborgarrätts- och antikrigsrörelserna.
Under sin tid i London uppträdde Dylan på ett antal folkklubbar, bland annat The Troubadour, Les Cousins och Bunjies. Dylan lärde sig också en rad olika låtar av brittiska folkmusikartister som Martin Carthy.

Spänningar mellan Dylans manager Albert Grossman och producenten John Hammond Jr. resulterade i att jazzproducenten Tom Wilson tog över på det andra albumet

Ovan Medborgarrättsmarschen i Washington D.C., 28 augusti 1963
Höger Baez och Dylan uppträder på Newport Folk Festival 1963
Nedan 1963's Den frihjulande Bob Dylan och 1964 års Tiderna de är föränderliga

som singel och innehöll de ikoniska raderna: "Kom mödrar och fäder över hela landet / Och kritisera inte det du inte kan förstå."
Låtarna North Country Blues och Ballad om Hollis Brown fokuserade på desperationen och fattigdomen hos gruvarbetare och lantarbetare i USA, medan Bara en bonde i deras spel är en kraftfull och känslosam sång om mordet på medborgarrättsaktivisten Medgar Evars i Jackson, Miss.den 12 juni 1963.
I kontrast till detta står den vackert föreställda kärleksballaden Stövlar av spanskt lädersom tros vara inspirerad av Suze Rotolo, och den mjuka, melankoliska En alltför många morgnar är två klassiker som andas kvalitet och låtskrivarhantverk.
The Times They Are A-Changin' har kanske inte samma bredd och rikedom som sin föregångare The Freewheelin' Bob Dylanmen det är onekligen en imponerande samling låtar.
Att gå vidare
Men när albumet släpptes i februari 1964 hade Dylan redan gått vidare. Han kände sig begränsad och manipulerad av folk- och proteströrelserna och övergick från politiska sånger till mer personligt och experimentellt material.
Han visade upp denna nya riktning på sitt fjärde studioalbum En annan sida av Bob Dylansom spelades in under en enda kväll den 9 juni 1964 och släpptes den 8 augusti samma sommar.
Han presenterade några av låtarna från detta album i ett fyrlåtarsset på den årliga Newport Folk Festival den 24-26 juli 1964, då han framförde albumets spår All I Really Want to Do,  Till Ramona och Frihetens klockspelsamt en ny låt, Mr Tambourine Man.
Medan många i den 15.000 personer starka publiken omfamnade hans nya stil, ansåg de som stod i linje med den mer traditionella folkmusiken att detta var ett ovälkommet avsteg. Som alla de största och mest begåvade artisterna låg Dylans kreativa styrka i hans rastlösa önskan att utmana sig själv och gå framåt. För honom började den folkmusikvärld som hade inspirerat och lockat honom så mycket 1960 nu kännas begränsande. I slutet av 1964 skulle han vara inne på en ny kreativ bana som skulle öppna upp helt nya ljudmässiga och stilistiska vyer, men också utmana och i slutändan alienera några av hans mest hängivna beundrare som aldrig förr.

Ett hårt regn kommer att falla fick särskild resonans när Kubakrisen utvecklades inom några veckor efter att Dylan börjat framföra den

Nedan Från vänster: En affisch för Gerdes Folk City, New York, 1961; Dylan (bakifrån) på Newport Folk Festival, 1963

En annan sida

av

BOB DYLAN

Trots att det är ett av Dylans mest underskattade album, Förändrade Another Side of Bob Dylan riktning för hans sound för alltid - och uppfann förmodligen folkrocken i processen

annan sida av Bob Dylan är en av de mest underskattade - och utan tvekan den viktigaste - i hans karriär.
Efter att ha blivit krönt till den motvilliga kungen av folkproteströrelsen gjorde Dylan uppror mot upproret och slog in på en helt ny väg.
De 14 låtar han spelade in under en maratonsession i Columbia Studios i New York den 9 juni 1964 speglade en mer poetisk syn på världen omkring honom; låtarna var mindre socialt medvetna och mer introspektiva än på tidigare skivor.
Den 8 augusti 1964, knappt två månader efter att inspelningen ägt rum, gav Columbia ut 11 av låtarna som hans fjärde album. Tre låtar från inspelningen blev inte färdigklippta: Denise Denise, Mr Tambourine Man (Dylan tyckte att låten var speciell och att framförandet inte gjorde den rättvisa) och Mama, You Been on My Mind.
Även om det bara är Chimes of Freedom som innehöll den typ av låtskrivande som hade lett till att han hade kallats sin generations röst, hade Dylan inte övergett protestsången helt och hållet. Snarare hade han bytt fokus. I Shall Be Free nr 10 och Motorpsycho Nitemare var båda talande blueslåtar - som gick tillbaka till hans tidiga karriär - som drev med hans berömmelse och den ökande paranoian i det etablerade USA gentemot den framväxande motkulturen.
Trots att Dylan tidigare hade skrivit många sånger om relationer utforskade han nu ämnet mer ingående. I huvudspåret, All I Really Want to Dolistar Dylan de saker han inte vill ha ut av ett förhållande: "Jag vill inte blockera dig, chocka eller slå eller låsa in dig/Analysera dig, kategorisera dig, slutföra dig eller annonsera dig ..." Allt han vill göra är att vara vänner.
På andra ställen, Mina baksidor - med textraden "I was so much older then/I'm younger than that now" - att Dylan hade tagit saker och ting på för stort allvar och att det var dags att gå vidare.
När Dylan framförde ett antal av låtarna på Newport Folk Festival 1964 utlöste det en rad kontroverser som förebådade den eldstorm som skulle följa året därpå när Dylan skulle "go electric". Den spelningen - uppbackad av medlemmar ur Butterfield Blues Band - skulle få samma kraft som en kärnvapenexplosion och krossa den etablerade tolkningen av popmusikens roll. Även om detta inte var någonting jämfört med vad som skulle följa, kände sig den folkliga gemenskap som Dylan en gång hade lett alienerad.
I ett öppet brev till Dylan, som publicerades i novembernumret 1964 av den inflytelserika folkmusikpublikationen Sjung ut!uppmanade redaktören Irwin Silber Dylan att återvända till sitt gamla jag, snarare än att förhålla sig till "en handfull kumpaner bakom scenen". Men på typiskt sätt var Dylan långt före sin tid. Silber hade missat poängen.
Tre låtar från En annan sida av Bob Dylan - Spanish Harlem Incident, Allt jag verkligen vill göra och Frihetens klockspel - coverades av The Byrds på deras debut 1965, Mr Tambourine Man. The Byrds skulle också ta sig an Mina baksidor två år senare. Under tiden fick Turtles sitt genombrott genom att placera It Ain't Me, Babe på topp 10. Och det är därför det här albumet är så viktigt: det uppfann folkrocken.
Under de kommande två åren skulle Dylan släppa tre album som förändrade låtskrivandet för alltid: Bringing It All Back Home (1965), Highway 61 Revisited (1965) och Blonde on Blonde (1966). Men det var En annan sida av Bob Dylan som startade den här resan.

Bilder Adobe Stock, Getty

De gjorde vacker musik tillsammans, men sedan kom berömmelsen i vägen

Ord och begrepp Bill DeMain

år 1961, när Joan Baez träffade Bob Dylan på Gerde's Folk City i New York, var hon 20 år och han 19 år. Ett års skillnad i ålder, men världar ifrån varandra i deras karriärer. Tack vare hennes genombrottsframträdande på Newport Folk Festival, ett debutalbum fullt av tolkningar av traditionella sånger och en Time Magazine var Baez den stigande stjärnan på folkscenen. Dylan var det nya barnet - eller som Baez kärleksfullt beskrev honom, "en ragamuffin".
"Mina modersinstinkter kom till sin fulla rätt eftersom han var en oansenlig liten röra", sa hon i dokumentären från 2009 Hur ljuvligt är inte ljudet. "Det var bara den där första explosionen av talang, hans märklighet och mystik. Han var redan en legend när han satte sin fot på Gerde's."
Dylan var lika betagen. "Hon hade den där hjärtstoppande sopranrösten", sa han i dokumentären. "Jag kunde inte få den ur huvudet. Joanie stod i spetsen för en ny dynamik i amerikansk musik."
1962 bjöd Baez in honom att öppna för henne på en turné och snart sjöng de duett under hennes set. "Jag har alltid tyckt om att sjunga och spela med henne", säger Dylan. "Våra röster blandades bra. Vi kunde sjunga nästan [vad som helst] och få det att låta vettigt."

Vänster En affisch för Dylan och Baez turné på östkusten 1964-65

Nedan Monica Barbaro och Timothée Chalamet som Joan och Bob i James Mangolds film från 2024 En fullständigt okänd

MOTSATTA De riktiga Bob och Joan, Embankment Gardens, London, 27 april 1965

"Hon hade den där hjärtstoppande sopranrösten. Jag kunde inte få den ur mitt huvud."

"Joan är en verkligt självständig själ, ingen kan säga åt henne vad hon ska göra. Jag har lärt mig mycket av henne."

Till en början var deras relation musikalisk, eftersom båda hade romantiska partners. Men när man såg klipp på dem tillsammans vid den tiden, sjungandes Med Gud på vår sida och It Ain't Me, Babekan man känna gnistan; Dylans vanliga outgrundliga uttryck förvandlas till förälskade leenden (och fångas på ett vackert sätt i James Mangolds Bob Dylan-biopic A Complete Unknown från förra året, med Timothée Chalamet som Dylan och Monica Barbaro som Baez).
"Jag var galen i honom", sa Baez i en intervju med Dan Rather. "Han var lika förtjust i min musik som jag var i hans. Vi var ett par och vi hade fantastiskt roligt."
Även om de aldrig bodde tillsammans var de djupt förankrade i varandras liv. Baez beskrev en gång en typisk scen i hans lägenhet, där hon "matade honom med sallad och rödvin medan han skrev låtar som tickande band"
En av dessa låtar, She Belongs to Mefrån 1965 års Bringing It All Back Home albumet, var en hyllning till Baez skönhet och styrka. Med sina inledande rader "She's got everything she needs/She's an artist, she don't look back" hade den känslan av ett omen.
Under ett och ett halvt år sammanföll deras unga liv i harmonisk lycka. Men när Dylans stjärna steg och hans berömmelse började konkurrera med The Beatles, svängde han bort från folkmusiken och över till rocken. Och Baez hamnade på efterkälken. "Vi befann oss i en bubbla som inte höll i längden", säger Baez till Rather. "I början hade jag ett slags anspråk på honom. Senare var jag bara en del av flocken."
Att vara rockstjärna var en sak, men att dessutom vara "sin generations röst" gjorde att Dylan kände sig överväldigad. "Att ha dessa kolossala utmärkelser och titlar - de kommer i vägen", sa han. När Baez 1965 följde med honom på en turné i Storbritannien hade Dylanmanin gjort honom avlägsen och kall, och han gömde sig bakom sina solglasögon och kryptiska kommentarer. Det blev inga fler duetter. Dagarna med rödvin och ticker tape var över. Baez kallade senare sin upplevelse av turnén för "totalt demoraliserande"
"Jag försökte bara hantera den galenskap som hade blivit min karriär", sa Dylan. "Tyvärr drogs hon med och jag mådde väldigt dåligt över det. Det var tråkigt att se vår relation ta slut."
Till råga på allt gifte sig Dylan några månader senare med Sara Lownds, som var gravid med hans barn. Om Dylan hade en gåva för att gå vidare i både sitt konstnärliga och personliga liv, tog det Baez mycket längre tid att bearbeta uppbrottet.
Det skulle dröja tio år innan de var i varandras liv igen, när Dylan bjöd in henne att medverka i hans Rolling Thunder Revue. Hon duetterade med honom på två låtar vars titlar verkade vara sammanfattningar av deras förhållande - Never Let Me Go och I Shall Be Releasedoch i linje med det sjöng hon sin senaste hit, Diamanter och rost. Bilderna från konsertfilmen visar att de fortfarande njöt av varandras sällskap, men som Baez sa till People magazine, "återknöt de aldrig riktigt kontakten".
Det var inte förrän decennier senare, när hon fick i uppdrag att måla ett porträtt av den unge Dylan, som Baez äntligen fann "total förlåtelse" Hon berättade för People: "Jag satte på hans musik och började bara gråta. När jag var klar med målningen hade jag ingen fientlighet kvar. Ingen alls. Så har det förblivit."
När det gäller Dylan sa han 2015, vid ett Music Cares-evenemang till Baez ära: "Joan är så tuff som det bara går. En verkligt självständig själ, ingen kan säga åt henne vad hon ska göra om hon inte vill göra det. Jag har lärt mig mycket av henne. För hennes kärlek och hängivenhet kan jag aldrig återgälda det."

Ovan Joan och Bob uppträder under en medborgarrättsdemonstration den 28 augusti 1963 i Washington D.C.

Vänster Baez och Dylan på scen i Providence, Rhode Island, den 4 november 1975 som en del av Dylans Rolling Thunder Revue-turné

Diamanter och rost Baez signaturlåt är handlar om Bob

1974 arbetade Joan Baez på en ny sång "om minnen". Den kom att heta Diamanter och rost - ett poetiskt sätt att kontrastera de lysande stunderna i ett förhållande med dess slutliga förfall. Nästan på stående fot fick hon ett oväntat telefonsamtal från Dylan. De pratade minnen och hade en lite försiktig pratstund fram och tillbaka, som ex brukar ha. Men de minnen som samtalet väckte fick Baez sång att hamna i skarpt fokus, med så levande verser som:
"Vår andedräkt kommer ut som vita moln
Blandas och hänger i luften
Jag talar bara för mig själv
Vi kunde båda ha dött där och då"
Diamanter och rost blev hennes största hit och nådde plats 35 på Billboard Top 40. Och Baez sjöng den på Rolling Thunder Revue 1975 (även om hon nekade Dylan tillfredsställelsen att tro att han var inspirationskällan och sa att hon hade skrivit den till sin man).
Årtionden senare, efter att hon hade erkänt låtens ursprung, sa Dylan: "Jag älskar den låten. Att få vara med i något som Joan hade skrivit, puh... Jag menar, än idag imponerar det på mig."

VÄNSTER Från toppen: En konsertaffisch för turnén Rolling Thunder Revue, med Bob Dylan, Joan Baez, Jack Elliot och Bob Neuwirth, 1975; En konsertaffisch för Bob Dylan & Joan Baez 1965, designad av folkmusikern och målaren Eric Von Schmidt

Dylan må ha känt sig oförtjänt av sina meriter som protestsångare, men trots regnet av gummikulor minns många hans sånger som det energigivande soundtracket till en tid av protester, brutalitet och framför allt förändring

Ord Kate Puttick

har det någonsin funnits en kandidat som förtjänat priset som populärmusikens mest motsägelsefulla artist mer än Dylan under sina protestår på 1960-talet?
"Jag skriver inte protestsånger", sa han en gång till en reporter. "Jag bara reagerar."
Som vi vet från hans berömda episod på Newport Folk Festival, var hans hat mot etiketten "protestsångare" vid vissa tillfällen på 60-talet nästan visceralt.
I det här avsnittet kommer vi inte att argumentera för eller emot Dylans egen uppfattning om sitt musikskap. Hans förmåga att förkroppsliga olika former av låtskrivande talar för sig själv: han sa det bäst själv 2020 med namnet på sin låt Jag innehåller mångfalderoch vem kan argumentera mot det?
Vad som istället är värt att lyfta fram är de mycket verkliga prestationer han gjorde inom politiserad populärmusik - oavsett om han såg det på det sättet eller inte.
JÄRN I ELDEN
Att sätta ett startdatum för Dylans förvandling till protestsångare är en svår uppgift. Uppvaknandet av hans medvetenhet om samhällets missförhållanden verkar ha börjat tidigt. Mycket har gjorts av de halvsanningar som han ofta spred om sitt tidiga liv - skrönorna om hur han turnerade runt på landsbygden som en liten cirkusunge, liftade med tåg och lärde sig blues av dem som befann sig i den musikaliska frontlinjen. Det antyds ofta att dessa lögner berättades för att dölja den tråkiga verkligheten med hans verkliga medelklassuppväxt, som var oförenlig med de referenser som krävdes för protest.
Men många skulle också påpeka att "bekväm" inte är hela historien om hans tid i Hibbing, Minnesota.
För det första, med farföräldrar som hade tvingats lämna sitt hemland Ukraina under ryska antisemitiska pogromer i början av 1900-talet, och en familj som fortsatte med sina judiska traditioner långt in i Dylans ungdom, är det rimligt att säga att den unge musikern redan i tidig ålder var väl medveten om världspolitikens grymheter, genom osmos.
Det finns få specifika hänvisningar till hans judiskhet i hans låtar (förutom i den ofta antagna pro-israeliska inställningen i hans något kontroversiella 80-talslåt Grannskapsbully). Han behöll dock andliga och kulturella band till sin familjs religion under hela sitt liv - och hans sorg och frustration över behandlingen av det judiska folket är tydlig i låtar som Med Gud på vår sidadär han bittert sjunger att "Vi förlät tyskarna och sedan var vi vänner/ Fastän de mördade sex miljoner, stektes de i ugnarna/ Tyskarna har nu också Gud på sin sida".
För det andra, även om hans hemstad i Mellanvästern hade sina välbärgade hörn, var detta fortfarande en djupt industriell, på vissa ställen rent ut sagt dyster del av världen, där ojämlikheterna var stora. Hibbing var hemvist för Hull-

Här ovan Bob Dylan, Joan Baez och Rosa Parks sitter på scenen bakom podiet vid Washingtonmonumentet för The Great March som organiserades av A. Philip Randolph och Bayard Rustin
Till höger En stillbild från Ang Lees film från 2009 Taking Woodstockdär ett fiktivt fan på festivalen 1969 vädjar om att Dylan ska göra ett framträdande

Blowin' in the Wind (1963)
Den här epokgörande låten var livsbejakande - men långt ifrån luftig

"Jag skriver inte protestlåtar," Sa Dylan en gång till en reporter. "Jag bara reagerar"

Utnämnd till den 14:e bästa låten genom tiderna av Rolling Stone tidningen, Blowin' in the Wind var inte Dylans första protestsång, men dess inverkan kändes omedelbart. För dem som lyssnade på albumet efter det fortfarande imponerande, men kanske mer naiva första albumet, måste den seismiska uppgång i låtskrivarskicklighet och självförtroende som demonstrerades i detta albumöppningsspår ha blåst av en del strumpor.
På rak arm kan man säga att en del av dess framgång ligger i dess universalitet, i motsats till andra låtars esoteriska betydelser - och den har naturligtvis hörts vid demonstrationer över hela världen sedan starten. Men vi kan inte heller underskatta vad den betydde för publiken på den tiden.
Dess inledande rad "How many roads must a man walk down/Before you call him a man?" sammanfattar en enda specifik erfarenhet: den svarta mannens i segregationstidens USA, för evigt förbannad med det slavliknande epitetet "boy".
Baserat på låten No More Auction Block For Mepopulariserad av Odetta, var melodin redan välkänd. Men med en ny direkthet och enkelhet i budskapet nådde sången en helt ny publik, både genom Dylans framträdanden och genom Peter, Paul and Marys monumentala cover av den strax före Martin Luther King Jr:s "I Have a Dream"-tal vid Lincoln Memorial.

Rust-Mahoning Open Pit Iron Mines, som en gång i tiden var USA:s mest väldiga - och synen och ljudet av slit och hårt arbete var aldrig långt borta.
Som han skrev i sina memoarer, Krönikor: Volym ett: "Det tunga mullret från mistlurarna (från de stora sjöfraktarna) drog en med sig ut ur sinnena. Något där ute [kändes som om det] kunde svälja mig."
Det var detta landskap som Dylan skulle återbesöka i 1964 års North Country Blues: "Kom hit, vänner, så ska jag berätta en saga/Om när de röda järnmalmsgruvorna gav gott om vatten/Men de pappfyllda fönstren och de gamla männen på bänkarna/Säger er nu att hela staden är tom."
Som tonåring fick han i uppdrag av sin far, som ägde en vitvarubutik, att återta varor från hårt prövade kunder i området, och han såg den bitande fattigdomen på nära håll. Som Dylans tonårsflickvän Echo Helstrom beskrev det i Krönika: "Bob och hans vän var tvungna att gå dit och ta med sig alla grejer som de köpt från Zimmermans. Lasta upp det på lastbilen och bara åka iväg. Bob hatade det; brukade frukta det värre än något annat."
Även om hans övergång från Little Richard-älskande tonåring till avhoppad Woodie Guthrie-fanboy kan ha verkat abrupt, är det därför troligt att den senares dragningskraft väckte något i Dylan som hade legat i dvala ett tag.
Woodie Guthrie var en protestmusikens affischnamn som hade sett den stora depressionens värsta härjningar och sammanfattade den smärtan i sångform. Men, hävdas det ibland, det var inte bara hans politiska meriter som vann den unge Dylans hjärta. Det var något i hans kringflackande, hårda livsstil - som också speglades i beatpoeternas bohemiska sätt att leva - som Dylan fann tilltalande.
ATT HITTA SIN RÖST
1961, efter bara två år på college, lämnade Dylan de relativt starka ljusen i Twin Cities, Minneapolis-St Paul, för de starka ljusen i Greenwich Village, New York.
En av hans första handlingar var att vallfärda till Woodie Guthries sjukhussäng, där den äldre legenden låg på konvalescens efter behandling för Huntingtons sjukdom, men Dylans första tid i New York präglades inte nödvändigtvis av politisk aktivism.
Charmen från hans tidiga framträdanden på folkklubbar ledde till ett skivkontrakt, och på hans första album, 1962 års Bob Dylangav han världen en glimt av sin unika talang och röst, med en rik scenografi som antydde den amerikanska mellanvästerns erfarenhet. Men detta var inga protestsånger.
Möten med en rad New York-bor skulle förändra allt detta. Den första var Suze Rotolo, en smart, politiskt engagerad ung kvinna från en kommunistisk familj med lysande aktivistmeriter.

Ja, just det Dylans protestsångaridol Woodie Guthrie, med sin berömda antifascistiska gitarrmärkning
Nedan En demonstrant till stöd för Palestina håller upp en skylt med citat av Bob Dylan i London

Ett hårt regn kommer att falla (1963)
Kalla krigets paranoia möter ett låtskrivande som är så "episkt" att det är praktiskt taget bibliskt

Ursprungshistorien till detta sjätte spår från The Freewheelin' Bob Dylan kunde inte ha varit mer stämningsfull. Den historia som Dylan en gång berättade handlade om en natt, under Kubakrisens skräckvälde, som han ägnade åt att skriva ihop sina bästa bilder till ett innerligt opus, för att det inte skulle finnas någon morgondag. Säkert enormt kraftfullt.
Tyvärr visade det sig vara något av ett felaktigt minne - Dylan skulle senare motsäga sig själv, och dessutom, som vissa Dylan-historiker påpekade, gjorde kronologin för när låten skrevs den förklaringen osannolik. Men inte desto mindre var den obevekliga anstormningen av kraftfulla Rimbaud-inspirerade bilder - uppbyggda rad för rad enligt sin utgångspunkt i brittisk folklore (folksången Lord Randall) - är minst sagt hårdtslående.
En annan av Dylans protestsånger som på något sätt undviker kategorin "fingerpekande", oavsett om dess "sanna" innebörd handlar om det nu sorgligt periodiska globala hotet om radioaktivt nedfall, åkallandet av Dante eller episk symbolik i stil med Gamla testamentet eller helt enkelt ömheten i en mor-son-dialog fylld av ångest, är det en sång som har fått många - inklusive poeten Alan Ginsberg - att gråta.

Det är troligt att Guthrie väckte något slumrande i Dylan

Ovan Dylan med den ofta samarbetande protestsångerskan Joan Baez

Tiderna de förändras (1964)
Låten som gav soundtrack till den sorgliga nyheten om mordet på JFK - och världens stora händelser därefter

Dylan har återigen använt sig av folkmusikens samlande struktur och uppmanat olika parter att "Come gather 'round" i början av varje ny vers Tiderna de är föränderliga var särskilt avsedd att ha en känsla av syfte. Den gavs ut vid en tidpunkt då USA:s politik genomgick en omvälvande förändring; strax efter utgivningen mördades president John F Kennedy, vilket försatte hela världen i ett tillstånd av chock och förvåning. De sätt på vilka Dylan blev sammanflätad med historien om detta ögonblick under de veckor som följde diskuteras på annat håll. Men kvällen efter själva mordet var det med den här låten som han nervöst vände sig till en häpen publik och förväntade sig en motreaktion. Trots allt var texten (uttryckligen i en vers) fördömande av politiker av JFK:s sort - "Kom senatorer, kongressledamöter/Var snälla och lyssna på uppmaningen/...den som blir sårad/Var den som har stannat upp". Men Dylans instinkter var fel den här gången. Publiken, liksom många efteråt, kunde se förbi de mörka anspelningarna till den tidlösa visdomen i kärnbudskapet - kring frustrationerna i generationskonflikter som ofta ignoreras på egen risk. Han "ville skriva en stor låt". Och det gjorde han.

Som framgår av den ikoniska bilden av de två på omslaget till The Freewheelin' Bob Dylanvar Dylan utan tvekan förälskad. Men förhållandet var förmodligen också det steg som saknades i Dylans noggranna efterlevnad av Guthries karriärmodell. Rotolos kontakter med CORE, Congress of Racial Equality, öppnade upp möjligheter. Dylan började leta i tidningsrubrikerna efter låtidéer som kunde tillfredsställa de vänsterorienterade tidningarnas redaktörer och showbokare. En särskild tidskrift, Broadsidelapar i sig hans bidrag.
En annan allestädes närvarande välkänd influens i Dylans politik var Pete Seeger. Det är oklart om de träffades - som James Mangolds film från 2024 A Complete Unknown antyder - vid Guthries sjukbädd eller i salongerna i Greenwich Village, men Seeger blev tidigt en av Dylans förkämpar, hjälpte honom att knyta kontakter inom skivindustrin och bjöd in honom att uppträda på Newport Folk Festival. Seeger var, precis som Guthrie, en trubadur som vittnade om depressionen, andra världskriget och den antikommunistiska eran. Hans krigsärr var verkliga - trots att han aldrig hade varit medlem i kommunistpartiet tillbringade han flera år i fängelse för oamerikanska aktiviteter. Många känner en stor tillgivenhet för honom som artist och principfast man.
Men trots Seegers talang inom musik och opinionsbildning verkar det som om han var mer intellektuell än vad en mer visceral musiker som Dylan kunde känna igen sig i, och det är kanske här som vissa människors misstankar om att han var för hårdhänt har kommit in. Icke desto mindre var Seegers hjälp med att introducera Dylan för de tongivande inom New Yorks vänsterscen ovärderlig.
Bland de viktigaste kamraterna under Dylans aktivistiska era fanns slutligen Joan Baez. Den quakeruppfostrade, halvt skotska, halvt mexikanska New York-bon sågs ofta som änglarösten som översatte 1960-talets oroligheter till musikalisk form, men hon var också en stålsatt, hängiven anhängare av social rättvisa - en annan sorts aktivist än Seeger, och med den nya generationens idiosynkrasier, men trots det föredrog hon att uppträda vid demonstrationer snarare än i konserthus.
Gränserna för alla dessa tre politiska vänner och kamrater i Dylans tidiga tjugoårsålder skulle, som vi snart skulle se, testas och skakas - men deras seismiska effekt på hans musikskapande är obestridlig.
HISTORIA I VARDANDE
Protestsångerna tycktes formligen flöda från Dylans skrivmaskin 1962.
The Ballad of Emmett Tillsom handlade om den rasistiska lynchningen av en ung svart tonåring i sydstaterna, Talkin' John Birch Society Bluesom ett framstående politiskt förbund som jagar kommunister, Oxford Town om kampen för medborgerliga rättigheter, och A Hard Rain's A-Gonna Fall och Låt mig dö i mina fotspår med sina skildringar av det kalla krigets mentalitet.
Redan 1962 började Dylan uppvisa tecken på imposter syndrome inför sin nyvunna framgång som protestsångare, men den lyssnande publiken verkade inte hålla med. Och de hade sina skäl - Dylans röst erbjöd något annat än äldre förmågor som Seeger, med sina mindre skickliga och mindre poetiskt begåvade tagningar.
År 2025 skulle man kanske med rätta ha himlat med ögonen åt förslaget att medborgarrättsrörelsen behövde en provinsiell, inblåst vit pojke för att förmedla den belägrade svarta befolkningens kamp. Men i början av 1960-talet var det sällsynt att höra en röst som hans som överbryggade klyftan mellan rasmässigt uppdelade publikgrupper med en sådan självklarhet och medfödd musikalitet och till och med svarta artister som Sam Cooke gick ut med att de hade blivit rörda av hans arbete.
Det var denna anda av respekt som gjorde att Dylan blev ombedd att bidra till några av de viktigaste händelserna under medborgarrättseran, som den SNCC-sponsrade väljar- och

Seegers hjälp med att introducera Dylan till New Yorks vänsterscen var ovärderlig

Ovan Dylan uppträder på scen med Pete Seeger

nedan Dylan och hans tidigare flickvän Suze Rotolo

Hattie Carrolls ensamma död (1964)
Dylans hårdslående reportage fungerade också som en uppmaning att ta till vapen

Det var på väg tillbaka efter att ha sjungit i National March on Washington som Dylan råkade höra några av dagens nyheter. Detaljerna i rapporten, i The Sun tidningen, kallades senare slarvig journalistik. Men kärnan i det var hårt drabbande. Strax innan hade målet mot William Zanzinger, arvtagare till en tobaksförmögenhet, tagits upp inför en jury. Hans uppenbara brott: att en natt ha orsakat döden för en afroamerikansk barflicka och mor till 10 barn, Hattie Carroll. Hennes uppenbara brott: att hon tog för lång tid på sig att förbereda en drink åt den berusade aristokraten, vilket resulterade i att hon fick ta emot en mängd rasistiska tillmälen och ett dödligt slag i huvudet från hans käpp, vilket utlöste en blödning, eller som det senare rapporterades, en stroke.
Dylan började arbeta med att nedteckna berättelsen. Vers för vers återberättar han händelserna och ställer Zanzingers oförtjänta rikedom mot den tysta, servila Carrolls slit. Men han ser till att punktera varje strof med en varning: även om de kan bli chockade, ber han lyssnaren att höra hela historien: "Du som filosoferar, skämmer ut och kritiserar alla rädslor/Ta bort trasan från ditt ansikte/Nu är inte tiden för dina tårar." Men när han når den sista versen och avslöjar den verkliga chocken - det minimala sexmånadersstraff som Zanzinger dömdes till - ger han upp: "Nu är tiden för dina tårar."Sången är inte en sopa skriven för att sensationalisera eller skandalisera, utan en uppmaning att vidta åtgärder mot det riggade, rasifierade, korrupta rättssystemet i landet.

registreringsmöte i Greenwood, Mississippi där han sjöng Bara en bonde i deras spelom det rasistiska mordet på Medgar Evers. Han medverkade även vid den omvälvande marschen mot Washington i augusti 1963. Dylans bidrag till den händelsen kan till och med betraktas som dubbelt, eftersom hans sång Blowin' in the Wind också spelades av Peter, Paul & Mary strax innan Martin Luther King Jr. höll det legendariska "I Have a Dream"-talet.
Hans meriter som en som talade sanning till makten förstärktes bara av vad som sågs som en modig vändning av Dylan 1963, då han vägrade att låta sig censureras i sitt framträdande på The Ed Sullivan Show. Producenterna fann fel med valet av Talkin' John Birch Society Blues som Dylan valt att framföra och bad honom att spela något annat - ironiskt nog med tanke på låtens anspelningar på McCarthyiternas förtryck.
ENSAM PÅ TOPPEN
Men trots alla lovord och avundsvärda erkännanden började Dylan känna sig alltmer obekväm.
Vid 1963 års Tom Paine Award från Emergency Civil Liberties Committee-evenemang hånade en berusad Dylan de välmenande - men enligt honom själv inskränkta och verklighetsfrånvända - liberala vita deltagarna inför deras egna ansikten, med en chockerande apologism för Lee Harvey Oswalds brott - och en rejäl dos åldersdiskriminering - på köpet.
Detta skulle bli början till slutet - i formella termer - för hans plats bland 60-talets stora protestsångare. 1972 uttryckte Baez sin sorg över Dylans misslyckande med att omsätta sina gåvor i ett påtagligt politiskt inflytande - samtidigt som hon omedvetet kanske också gav en glimt av den nästan känslomässiga utpressning som han kan ha utsatts för av sina kamrater - i låten Till Bobby: "Du lämnade oss marscherande på vägen och sa hur tung bördan var/åren var unga, kampen hade knappt börjat/hör du rösterna i natten, Bobby?/De gråter för dig."
Naturligtvis övergav Dylan inte bara sin innerliga trohet till underdogen i ett slag - med framträdanden vid insamlingar för olika ändamål som sträckte sig in på 80-talet och låtar som Hurricane 1975 visade att han inte hade förlorat sin känsla för journalistiskt historieberättande. Men från 1964 års En annan sida av Bob Dylan och framåt får vi ett klart och tydligt budskap, som bäst syns i de dubbla meningarna i It Aint Me Babe - han var inte rösten för en generation som folk letade efter.

Motsatt sida Bob med sitt pålitliga munspel, 1965
Nedan Dylans show i Fort Collins, Colorado (nu känd som Hårt regn konsert) framförde han några av sina mest anmärkningsvärda protestlåtar

Subterranean Homesick Blues (1965)
Mystisk, medryckande och genrebrytande - denna visa skildrade generationskriget på ett ikoniskt och kontroversiellt sätt

I linje med den tidigare singeln - Tiderna de förändras - till Subterranean Homesick Blueskan man försöka dra en förenklad tidslinje. Den taggiga men fortfarande öppenhjärtiga uppriktigheten i hans tidigare protestsånger, med sina traditionella melodier, lätt identifierbara goda och onda och ett relativt långsamt tempo, sitter nästan obekvämt bredvid en mer (vid första anblicken) nihilistisk, kaotisk, Chuck Berry-kanaliserande proto-rap, full av gåtor och Kerouac-reminiscenta droganspelningar. Men bry er inte om första intrycket. Den orättvisehatande elden under Dylan brinner fortfarande; den har bara blivit översköljd med desillusionens olja över möjligheten till enkla svar.
Bland allusionerna märks hänvisningar till den tidens ojämlikhet inom sjukvården: "Mannen i trenchcoaten, med badge, avskedad/Säger att han har en dålig hosta, vill få den betald." Katt-och-råtta-leken som demonstranterna i medborgarrättsrörelsen ställdes inför: "Bäst att hålla sig borta från dem/som bär runt på en brandslang/hålla näsan ren/se upp för civilklädda." Lögnerna om den amerikanska drömmen: "20 års skolgång och de sätter dig på dagskiftet."
Men det som förenar allt detta är en ökad känsla av generationsklyftan och känslan av att oavsett hur viktig den unga personens sak är kommer den att trampas på: "Se upp grabben / Det är något du gjorde / Gud vet när / Men du gör det igen." Den känslan slog uppenbarligen an en sträng - och bitar från låtens imponerande ordsallad har hittat sin väg in i vokabulären som få andra före den.

Dylan vägrade att bli censurerad när han uppträdde på ed Sullivan Show

Maggie's Farm (1965)
Ett överanalyserat vredesutbrott eller en otroligt energigivande uppmaning till alla belägrade anställda världen över?

Mycket har skrivits om de schismframkallande, kataklysmiska och vänskapsdödande kvaliteterna i Dylans elgitarrladdade framförande av denna låt på Newport Folk Festival 1965. Vi kommer aldrig att få veta om Pete Seeger verkligen hotade att avsluta konserten med en yxa mot elgitarren. Men en sak som Seeger sedan dess har sagt är att låten i fråga, Maggie's Farm - även om den tolkades som en brutal förolämpning mot honom och hans kollegor personligen - faktiskt var en av hans favoritlåtar av Dylan. Själva låttexten är förvisso antagonistisk. "Jag gör mitt bästa för att vara precis som jag är/Men alla vill att du ska vara precis som de/De säger: 'Sjung medan du slavar' och jag blir bara uttråkad/Jag tänker inte arbeta på Maggies gård längre." Som en sång som uttrycker det rena helvetet i löneslaveriet - även om den ibland kan sägas vara gnällig och tondöv för det verkliga lidandet för slavar som arbetade under dessa förhållanden - är den oöverträffad.

När Bob Dylan kopplade in en Fender Stratocaster lämnade han folkmusikpuristerna bakom sig och skapade en trilogi med album som är bland de finaste som någonsin spelats in

i början av 1965 rusade Bob Dylan mot en framtid som hade allt mindre att göra med folkmusikens värld. Det här var året då Dylan blev elektrisk. Från sina tonår med rock 'n' roll kände han till den intensitet och attack som ett helt elektriskt band kan skapa och 1964 hade han börjat slås av The Beatles svävande, janglande toner.
I Antony Scudatos bok från 1971 Bob Dylan: An Intimate Biographyberättar Dylan att han hörde The Beatles under en bilresa i februari 1964. "När vi körde genom Colorado hade vi radion på och åtta av de tio bästa låtarna var Beatles-låtar", säger han. "I Colorado! I Want to Hold Your Handoch alla de tidiga låtarna. Det var inte bara låtarnas popularitet, det var sättet de spelades på också. De gjorde saker som ingen annan gjorde. Deras ackord var upprörande, helt upprörande, och deras harmonier gjorde det hela giltigt. Det kunde man bara göra med andra musiker."
Att bygga broar
The Beatles inspirerade Dylan att bygga en bro mellan rock och folkmusik och i slutet av 1964 satte Dylan ihop sitt eget elband. Den 13 januari 1965 gick Dylan in i Studio A på Columbia Records på 7th Avenue och tillbringade tre dagar med att spela in sitt femte studioalbum, Bringing It All Back Home. Det var ett album med två halvor, där den första sidan var elektrisk och den andra sidan akustisk.
Bringing It All Back Home var det första i en trilogi av Dylans elektriska album från mitten av 1960-talet och det är ett mästerverk, med ström-i-medvetandet-texter mot en bakgrund av rå blues och beatpoesi. Det finns en verklig känsla av omedelbarhet i albumet, som genomsyras av tidens sociokulturella frågor.
De flesta av musikerna på albumet var studiomusiker som gitarristen Bruce Langhorne och trummisen Bobby Gregg. Men till skillnad från de flesta sessionspelare på den tiden hade de här musikerna grit, groove och attityd. Som Tom Wilson uttryckte det hade de "sessionsmusikernas skicklighet och de unga rock'n'rollarnas framtidsutsikter".
En helt ny genre
I studion höll Dylan musikerna på tårna. "Bob kunde kasta sig in i en låt. Utan förvarning, utan förklaring, utan någonting", minns Langhorne i en artikel av Mat Snow i Mojo magazine i mars 2024. "Vi bara hoppade in och försökte hänga med. Han försökte inte arrangera folks framträdanden. Det var spontant, nästan telepatiskt. Vi var tvungna att fånga ögonblicket."
Dylan släppte loss en explosiv fantasi på låtar som Maggie's Farm, Outlaw Blues och Subterranean Hemlängtan Blues. "Du behöver ingen väderpresentatör för att veta hur vinden blåser", sjunger han i snabba toner på den sistnämnda. Sidan två, den akustiska sidan, inleds med Mr Tambourine Man och avslutas med den vackra Det är över nu, Baby Blue.
Att ta med allt tillbaka hem var en game-changer. I ett enda slag skapade Dylan en ny genre av folkrock. Han hade tagit element från The Beatles och transcenderat dem för att skapa något häpnadsväckande nytt och spännande.
Textmässigt markerade detta album ett avsteg från politiskt motiverade texter när Dylan började ifrågasätta folkproteströrelsen. År 1965 kände han sig begränsad av de förväntningar som han ansåg att folkmusikgemenskapen hade ställt på honom. Han hade en större önskan om konstnärlig frihet och fokuserade istället på mer introspektiva, surrealistiska och personliga lyriska teman. Albumet släpptes i april 1965 och blev nummer 1 i Storbritannien och nummer 6 på den amerikanska Billboard 200-listan.
Som en rullande sten
I slutet av april 1965 återvände Dylan från en kort soloturné i Storbritannien och skrev en låt som skulle komma att bli en av de mest inflytelserika kompositionerna genom tiderna: Like A Rolling Stone.
Inspelningen ägde rum den 15 och 16 juni 1965 och Dylan bjöd in musiker som skulle visa sig vara avgörande för hans elektriska sound, till exempel Mike Bloomfield, den dynamiska Chicagobaserade gitarristen i Paul Butterfield Blues Band.
Producenten Tom Wilson hade bjudit in en ung gitarrist vid namn Al Kooper för att titta på inspelningen. Men Kooper var fast besluten att

Ovan 1965's Att ta med sig allt tillbaka hem

NÄR DYLAN BLEV ELEKTRISK

"Bob kunde börja sjunga en låt utan förvarning. Vi försökte hänga med"
Bruce Langhorne

Ovan Dylan uppträder med Joan Baez (t.v.) och solo på Newport Folk Festival 1963

"Jag visste inte vad som skulle hända, men de buade verkligen, det kan jag säga dig."

kooper ville vara med och smög sig relativt obemärkt in i liverummet och placerade sig bakom Hammond B2-orgeln. När bandet satte igång började Kooper spela ett spontant orgelriff som skulle komma att bli en viktig del av låten.
Like A Rolling Stone är Dylans avgörande ögonblick som elektrisk artist, och från de allra första takterna finns det en verklig kraft och auktoritet i låten. Kärnraden "How does it feel?" skapar en omedelbar och personlig kontakt.
Det har föreslagits att låten skulle kunna handla om 60-talets societetsdrottning Edie Sedgwick, men Dylan har aldrig bekräftat detta.
"Den var 10 sidor lång", sa Dylan till journalisten Jules Siegel. "Den hette ingenting, det var bara en rytm på papperet som handlade om mitt ständiga hat, riktat mot någon punkt som var ärlig... Jag hade aldrig tänkt på den som en sång förrän jag en dag satt vid pianot och på papperet sjöng den: 'How does it feel?' i slow motion-tempo, i yttersta slow motion."
Dylan redigerade ner den till fyra verser och en refräng. Den hade fortfarande en speltid på över sex minuter, men det spelade i slutändan ingen roll. Like A Rolling Stone var så unik att den existerade i sitt eget utrymme och på sina egna villkor.
Låten släpptes den 20 juli 1965 och nådde plats 2 på amerikanska Billboard Hot 100. Fem dagar senare hade låten sin livedebut när Dylan var huvudnumret på Newport Folk Festival. Vid det laget bestod hans band av Al Kooper (orgel/bas), Barry Goldberg (piano/orgel) och tre medlemmar från Paul Butterfield Blues Band: Mike Bloomfield (gitarr), Jerome Arnold (bas) och Sam Lay (trummor).
Newport -65:  en krock mellan kulturer
Det var sent på kvällen den 25 juli när Dylan gick ut på scenen klädd i svarta jeans, svarta stövlar och en svart läderjacka, med en Fender Stratocaster från 1964 i handen. Vad som sedan hände har blivit en legend, eftersom Dylan och bandet gick rakt in i Maggie's Farm.
När de var klara med låten var det lika mycket buande från publiken som applåder. Dylan och bandet gick rakt in i Like A Rolling Stone innan de avslutade sitt set med It Takes a Lot to Laugh, It Takes a Train to Cry och sedan rusade av scenen. De hade stått på scenen i bara 17 minuter. I ett försök att blidka publiken valde arrangörerna att

Ovan Dylan spelar piano med ett munspel runt halsen under inspelningen av Highway 61 Revisited sommaren 1965

MOTSÄTTNING Dylan inspelning Bringing It All Back Home med en Fender Stratocaster elgitarr i januari 1965

övertalade Dylan att gå ut igen med en akustisk gitarr, och han spelade It's All Over Now, Baby Blue och Mr Tambourine Man.
Det råder delade meningar om exakt vilka som buade ut Dylan på Newport och varför (se faktaruta nedan), men folkmusikpuristerna var till synes upprörda över att Dylan använde sig av elektrifierad rockmusik, som många ansåg vara grov och barnslig. Fem månader senare, vid en presskonferens i San Francisco, fick Dylan återigen frågan om Newportspelningen. "Jag visste inte vad som skulle hända, men de buade verkligen, det kan jag säga", svarade han. "Man kunde höra det överallt ..."
Highway 61 återbesökt
Några dagar efter Newport återvände Dylan och hans band till Columbia Records Studio A på 7th Avenue i New York för att spela in det album som skulle bli Highway 61 Revisited. Det här var det första albumet där Dylan spelade med hela sitt elektriska band på varje spår.
Highway 61 Revisited är en banbrytande folkrockklassiker. Tvärs över låtar som Ballad of a Thin Man, Tombstone Blues och Precis som Tom Thumb's Bluespresenterade Dylan en musikalisk vision som är skakande, dråplig och episk.
Hans texter är rika på surrealistiska och metaforiska bilder, vilket framgår av det 11 minuter långa avslutande spåret Desolation Row: "Einstein förklädd till Robin Hood / Med sina minnen i en koffert / Passerade denna väg för en timme sedan med sin vän / En svartsjuk munk."
Albumet släpptes den 30 augusti 1965 och klättrade till plats 4 och 3 i Storbritannien respektive USA.  Ute på turné
I slutet av augusti 1965 hade Dylan rekryterat två nya medlemmar till sitt band - gitarristen Robbie Robertson och trummisen Levon Helm från The Hawks, en grupp som senare skulle bli mer känd som The Band. Den 28 augusti 1965 spelade de en konsert på Forest Hills Tennis Stadium i Queens, New York, när en fientlig publik lät sina känslor komma till uttryck.
Al Kooper ska ha knuffats ner från sin stol av ett fan som flydde från polisen och det ska ha ropats "förrädare", "skitstövel" och "var är Ringo?" när Dylan och bandet utsattes för fruktregn.
Den 24 september inledde Dylan and The Hawks en turné i USA och Kanada med de kvarvarande Hawks Rick Danko (bas, sång), Richard Manuel (piano, trummor, sång) och Garth Hudson (orgel, keyboards) som kompletterade uppställningen. I november lämnade Helm bandet, desillusionerad av den obevekligt fientliga live-reaktionen på Dylans musik. Han ersattes av Mickey Jones.
Dylan gifter sig
Den 26 november samma år gifte sig Dylan med Sara Lownds, som var gravid med Jesse, det första av deras fyra barn. Dylan hade träffat Lownds redan 1964 när hon arbetade som sekreterare på Time Lifes produktionsavdelning. I slutet av 1965 hade de flyttat till den lantliga idyllen Woodstock i norra delen av New York, där de skulle uppfostra sina barn i ett relativt stabilt hem.
I slutet av 1965 började Dylan och The Hawks spela in sitt nästa album, men i januari 1966 hade de bara producerat ett enda användbart spår. I ett försök att skapa en mer gynnsam miljö övertalade producenten Bob Johnson Dylan att flytta inspelningarna till CBS Studios i Nashville, Tennessee, i februari.
Förutom The Hawks, Mike Bloomfield och Al Kooper tog Johnson in några förstklassiga studiomusiker som trummisen Kenny Buttrey och pianisten Paul Griffin. Det resulterande albumet blev Blonde on Blondedylans sjunde studioalbum och ett av de första dubbelalbumen inom rockmusiken.
Blonde on Blonde är ett album med ett enormt djup, där folk, rock, blues och country sammanstrålar i en härlig, textmässig helhet. Vitsiga och surrealistiska texter finns i överflöd på de två skivorna, från den kantiga, glada intensiteten i spår som Stuck Inside of Mobile med Memphis Blues Again till gripande ballader som Just Like a Woman, Sad Eyed Lady of the Lowlands och Visioner av Johanna.
Albumet färdigställdes den 10 mars 1966 och släpptes tre månader senare och nådde plats 3 i Storbritannien och plats 9 i USA. Kritikerna hyllade albumet. Peter Johnson från The Los Angeles Times drog slutsatsen att "Dylan är en fantastiskt vältalig författare av pop- och folksånger med en oöverträffad förmåga att pressa komplexa idéer och ikonoklastisk filosofi till korta poetiska rader och häpnadsväckande bilder."
Medan det fanns tecken på att Dylans publik sakta började tina upp inför hans nya elektriska sound, var reaktionerna i andra länder fortfarande på gränsen till apoplexi.
Dylan och hans band turnerade i Storbritannien i maj 1966, och fansens motvilja mot hans elektriska sound framgår tydligt av bilder som D.A. Pennebaker spelade in för sin dokumentärfilm från 1967 Se dig inte tillbakasom användes i Martin Scorseses dokumentärfilm från 2005 Ingen riktning hem.
Buropen kan höras på Odeon Theatre i Newcastle den 21 maj 1966. Fem dagar tidigare på Gaumont Theatre i Sheffield var responsen lika negativ. "Man mår illa av att lyssna på den här smörjan nu", sa en publikmedlem efter föreställningen.
Vid konserten i Manchester Free Trade Hall den 17 maj 1966 fångade filmskaparen det numera ökända ögonblicket när en häcklare ropar "Judas". Dylan svarar snabbt "Jag tror dig inte - du är en lögnare", innan han vänder sig om och säger till bandet att "spela jävligt högt!"
Ilskan över Dylans beslut att börja spela elektriskt understryker bara hur nyskapande hans sound var. Inom ett år efter Newportfestivalen 1965 hade musiken förändrats dramatiskt och världen hade kommit ikapp. Newport Folk Festival 1966 innehöll många elektriska akter som t.ex The Lovin' Spoonful. New York Times kritiker Robert Shelton noterade att deras varma mottagande "återspeglade den växande acceptansen för folkrock och andra sammanslagningar av moderna folksånger med elektriska instrument".
Den fientlighet som riktades mot Dylan måste ha varit tärande, och det är hans förtjänst att han fortsatte att skapa den musik som han kände sig tvingad att göra. Det är en häpnadsväckande prestation. På bara 14 månader, från den 15 januari 1965 till den 10 mars 1966, skapade Dylan tre album som är bland de största som någonsin spelats in. Under tiden uppfann han folkrocken, banade väg för en musik som till och med The Beatles försökte efterlikna och öppnade samtidigt upp en helt ny ljudbild för dem som skulle komma att följa i hans spår.

NEDÅT 1965's Highway 61 Revisited

Newport: Myter och verklighet 60 år senare finns det fortfarande myter om Dylans elektriska framträdande på Newport Folk Festival 1965

Det råder delade meningar om vad som egentligen hände under Dylans framträdande på Newport Folk Festival 1965. En populär teori är att veteranen Pete Seeger, folksångare, låtskrivare, musiker och social aktivist, använde en yxa för att kapa strömkabeln i ett sista desperat försök att stoppa Dylans elektriska framträdande. Detta är inte fallet. I en intervju 2004 med New York-broadcastern Demokrati Nusade Seeger att han var mer upprörd över det dåliga ljudet än över det faktum att Dylan hade börjat spela elektriskt.
"Jag var rasande över att ljudet var så förvrängt att man inte kunde förstå ett ord av vad han sjöng", sade Seeger. "Han sjöng en fantastisk sång, Maggie's Farmmen man kunde inte förstå den. Jag sprang fram till ljudmannen och sa: 'Fixa ljudet så att ni kan förstå honom'. Och de ropade tillbaka 'Nej, det är så här de vill ha det'. Men jag var så arg att jag sa: "Fan, om jag hade en yxa skulle jag klippa av kabeln nu". Jag var verkligen så arg. Men jag var inte emot att Bob skulle bli elektrisk."

överst (Överst) En elektrisk Dylan på scen; 1966 års Blonde on Blonde

Subterranean Homesick Blues var inspirerad av Chuck Berry. "Lite av Too Much Monkey Business och några av scat-sångerna från 1940-talet", sa Dylan till Los Angeles Times

Bob Dylans klassiker från 1965 förvandlade honom från folkmusiker till elektrisk krigare, oavsett om fansen gillade det eller inte

Ord Henry Yates

et var våren 1965 och Dylan var färdig. Efter att ha genomfört den otacksamma turnén i Storbritannien som beskrivs i D.A. Pennebakers dokumentärfilm från 1967 Se inte tillbakagav singer-songwritern utlopp för sin "dränerade" sinnesstämning i ett 10-sidigt utbrott som var ett mellanting mellan en friformsdikt och ett professionellt självmordsbrev.
Dylan skulle senare reflektera över att han vid den tidpunkten var redo att sluta med musiken, kvävd av sin publiks förväntningar, och undrade om inte skrivandet av en roman skulle kunna erbjuda en flyktlucka från stämpeln "en generations talesman". Han tänkte verkligen inte på de nedklottrade sidorna som en potentiell sång, minns Dylan, förrän han satte sig vid pianot. "Like A Rolling Stone förändrade allt", förklarade han i en intervju 1966 med Playboy. "Jag menar, det var något som jag själv kunde digga. Det är väldigt tröttsamt att höra andra människor berätta hur mycket de gillar en om man själv inte gillar en."
Vid det laget hade Dylan redan upptäckt elektriciteten - första sidan av Bringing It All Back Homesom släpptes i mars 1965, backades den före detta folkmusikern upp av en hel rockuppställning. Men i juni samma år, under inspelningarna i Columbia Records studio i New York - och efter att ha avbrutit en tidig version i valsform - satte sångaren folkrockscenens mästerverk och signaturmelodi på flaska.
Dylans tidiga genialitet är uppenbar i en skarp text som verkar rikta sig till en samhällets skönhet som har fått det svårt. Men det är svårt att föreställa sig hur Like A Rolling Stone skulle ha låtit utan Al Kooper: den 21-åriga sessiongitarristen som slog sig fram till studions orgelpall trots att han knappt spelade på instrumentet. "Jag går in i båset efteråt och de börjar spela upp den", berättade han på Strange Brews webbplats. "Och efter den andra versen lutar sig Dylan fram till [producenten] Tom Wilson och säger: 'Kan du skruva upp orgeln?'" Columbia var bekymrade över dess sex minuter långa och rockiga ljud och valde att lägga den på hyllan Like A Rolling Stone. Men efter att skivbolagets releasekoordinator Shaun Considine smugglat in en acetat på klubbscenen i New York tvingade DJ:arna fram en lansering av låten som singel den 20 juli, vilket ledde till att den hamnade på andra plats i USA och gick till historien.

Som en rullande sten är en av historiens mest spelade låtar, med versioner av Jimi Hendrix, Green Day, Cat Power - och naturligtvis The Rolling Stones

MOTSATS Infoga: Omslagsbilden för Like A Rolling Stone singel, med Gates of Eden som dess utvalda b-sida

Makt till folket  Dylan och "Judas!"-incidenten

Inte alla var ett fan av Like A Rolling Stone. Som hörs på The Bootleg Series Vol. 4under en spelning i maj 1966 på Manchesters Free Trade Hall, skrek en folkpuristisk häcklare som var rasande över Dylans kontroversiella nya elektriska sound "Judas!" mot scenen - bara för att singer-songwritern skulle svara genom att beordra sitt band att spela låten "jävligt högt".

DET ÄR ÖVER NU, BABY BLUE

50.  Lämnar rampljuset
58.  Ingen riktning hem
66.  Hurricane

LIMELIGHT

En motorcykelolycka, en lång, ljudlig tystnad och en comeback på sina egna villkor

å morgonen den 29 juli 1966, när Bob Dylan körde på en slingrande väg i Woodstock, New York, förlorade han kontrollen över sin Triumph T100-motorcykel.
Trots de många böcker som skrivits om Dylan - för att inte tala om hans egna memoarer - är detaljerna om vad som faktiskt hände den dagen knapphändiga och ofta motsägelsefulla. Motorcykeln snurrade ut på en oljefläck. Solen kom in i hans ögon. Han kastades av motorcykeln. Han välte bara. Han bröt ryggen och fick en allvarlig hjärnskakning. Han hade bara några skrapsår och blåmärken.
Var hela historien en överdrift? Eller till och med en fabrikation?
Det som alla är överens om är att Dylan hade lämnat sin manager Albert Grossmans hem med sin fru Sara i en bil bakom sig. Efter att han fallit av cykeln körde hon honom tillbaka till Grossmans hus, där Grossmans egen fru mindes att Dylan "stönade och gnydde", även om hon inte såg några tecken på skador. Dylan kördes till Middletown, en timme bort, för att träffa en läkare som han kände och litade på, dr Ed Thaler. I en intervju med Associated Presssa Thalers fru att Dylan var "mycket upprörd, men han ville inte åka till sjukhuset. Så vi sa: 'Du kan stanna här'" (Dylan skulle senare säga att han först tillbringade "en vecka på sjukhuset").
Hur som helst stannade Dylan hos Thalers i sex veckor, bodde "på vinden med ett fönster som vette utåt", åt middag varje kväll med familjen och hade vänner över på helgerna, inklusive poeten Allen Ginsberg och musikerna som snart skulle bli kända som The Band (Robbie Robertson mindes att Dylan var "uppe hela natten och rökte en miljon cigaretter"). Mrs Thaler beskrev Dylan som en trevlig gäst. Även om hon en gång hävdade att han hade brutit nacken, sa hon också att hon inte kunde minnas att han visade några tecken på skada.
För någon så berömd som Bob Dylan skulle man kunna tro att det skulle ha varit omedelbar och omfattande presstäckning kring allt detta. Eller åtminstone en polisrapport med detaljer om kraschen.  Men så var det inte. Fyra dagar efter olyckan, New York Times ett enda stycke under den mindre än sensationella rubriken "Dylan skadad i cykelolycka". Där rapporterades att sångaren för närvarande var "under läkarvård"
Dylans vän, journalisten Al Aronowitz, var en av de första som talade med sångaren efter olyckan och sade att han var tveksam till att Dylan sagt att han sett "hela sitt liv passera revy" I David Daltons Vem är den där mannen?säger Aronowitz,

NEDANFÖR Dylan fotograferad av Daniel Kramer för omslaget till Highway 61 Revisited, 1965

"Jag fick en känsla av att han ville att jag skulle gå runt och berätta historien lika dramatiskt som jag hade hört den från honom. Han överlevde med knappt en skråma, men jag tror att han njöt av att hans olycka hade fått sådana hårresande proportioner i människors fantasi, att det fanns människor som kom med bisarra spekulationer om hans fysiska och mentala tillstånd, historier som om Elvis och James Dean."
I sin memoarbok, Krönikor: Volume Oneminns Dylan: "Jag hade varit med om en motorcykelolycka och skadats, men jag återhämtade mig." Men han erkände att "sanningen var att jag ville komma bort från den där råttjakten"
Vad som än hände den morgonen förändrade det dramatiskt Dylans bana för resten av decenniet. Det kan till och med ha räddat hans liv.
Tänk på att han sommaren 1966 hade gått från att vara folksångare i Greenwich Village till att bli "sin generations röst". Han hade blivit elektrisk och en internationell rockstjärna. Han spelade för första gången på berömda arenor som Carnegie Hall, L'Olympia och Hollywood Bowl. Han turnerade flitigt i Nordamerika, Storbritannien, Europa och Australien. Även om de flesta spelningarna var framgångsrika var det fortfarande en del fans som buade ut honom för att han hade svikit sina folkliga rötter. Han var utmattad av allt detta och enligt vissa uppgifter blev han beroende av amfetamin (Dylan berättade för Rolling Stone"Det krävs en hel del medicin för att hålla den här takten. En konsertturné som denna har nästan dödat mig").
Som framgår av den tidens sparringmatcher med pressen var Dylan skakad av den ständiga uppmärksamheten och kritiken. Till och med hemmalivet i Woodstock, där han var nygift och hade ett barn, hade blivit "en mardröm" med övernitiska fans som dök upp hemma hos honom och ville ha bilder, pengar eller en stund av hans tid.
Som han skrev i sina memoarer: "Allt var fel, världen var absurd."
Alla återstående turnédatum för 1966 ställdes in (han skulle inte turnera igen förrän 1974). När en skribent från New York Daily News intervjuade honom sa han att han tillbringade tid med vänner, "plöjde böcker av människor som du aldrig hört talas om, tänkte på vart jag är på väg och varför jag springer och om jag är förvirrad och vad jag vet och vad jag ger och vad jag tar."
Mellan återhämtningen och grubblerierna skulle det dröja ett och ett halvt år - till december 1967 - innan han släppte sitt nästa album. På 60-talet, när artister från The Beatles till The Rolling Stones aldrig lät mer än några månader passera utan att ge ut en ny singel eller ett nytt album, var detta en evighet. Även om det kan ha varit för att återhämta sig var Dylan den första rockartisten som vände ryggen åt album-tour-album-cykeln för att skapa enligt sitt eget schema.
Och även om Dylan var frånvarande från scenen var han kreativt eld och lågor. Han skrev och spelade in låtar på en rullbandspelare hemma i sitt "Red Room" och i ett stort rosa hus i närliggande Saugertes, NY, som tillhörde hans vänner Rick Danko, Richard Manuel, Robbie Robertson, Garth Hudson och Levon Helm. Tillsammans bildade de The Band (Dylan, som också hade börjat med bildkonst efter olyckan, målade omslaget till deras klassiska debutalbum), Musik från Big Pink).
Nästan ett decennium senare kom dessa produktiva hemmagjorda inspelningar, som kallades The Basement Tapesut (och återigen, med alla 138 låtarna, i en omfattande box 2014). Det var ljudet av en artist som bara hade roligt när han gjorde covers på obskyra folk- och blueslåtar och arbetade fram nya originallåtar. Under den här perioden skrev Dylan också

OVANFÖR Dylan, i mitten, på scen i Carnegie Hall i New York med Rick Danko, till vänster, och Robbie Robertson från The Band - Dylans första offentliga framträdande efter sin motorcykelolycka 1966
Mitten "Dylan talks to NME" - nyhetssidor från en utgåva av New Musical Express
HÖGER bob och hustrun Sara lämnar Londons Heathrow-flygplats, 1969

"Jag hade blivit skadad, men jag återhämtade mig. Sanningen var att jag ville komma bort från den där råttjakten"

OVANFÖR Från toppen: Dylan på Mayfair hotel i London under sin världsturné 1966; Dylan under konserten Bringing It All Back Home inspelningssessioner cirka 1965

den ljuvligt melodiska För mycket av ingenting för Peter, Paul & Mary. Och 1968 fick han besök av sin vän George Harrison, där de två tillsammans skrev I'd Have You Anytimesom var en höjdpunkt på Harrisons All Things Must Pass.
I stället för att ge ut den musik han då gjorde med The Band valde Dylan mystiskt nog att återvända till Columbia Studios i Nashville, där han hade spelat in Blonde on Blonde. Om den skivan var en kollision mellan hans mer extroverta rockimpulser och stadens A-team av sessionskatter, så var hans två följande, 1967 års John Wesley Harding och 1969 års Nashville Skylinevisade en mer öppen omfamning av Music Citys avslappnade country-western-känsla.
John Wesley Harding var han tillbaka med akustisk gitarr och harmonika och utforskade cowboymytologi och religiösa teman. Den gedigna uppsättningen låtar innehöll en klassiker, All Along the Watchtower (Jimi Hendrix skulle snart elektrifiera den och göra den till sin egen). Under tiden, Nashville Skylines enkla, romantiska ballader som Lay, Lady, Lay (Dylans sista hitsingel på 60-talet) och Ikväll stannar jag här med dig var så traditionella i sin stil att de kunde ha kommit från Hank Williams penna.
För att sjunga dem använde Dylan en ny röst. Smidig och hornliknande, hans tillvägagångssätt var långt ifrån det hånfulla på hans tidigare album. Det verkade nästan som om det var en annan sångare. Dylan tillskrev den resonanta stilen till att ha slutat med sin nikotinvana. "Sluta röka cigaretter och du kommer att kunna sjunga som [operasångaren] Caruso", sa han till Rolling Stone 1969.
Tillsammans med förändringen i ljudet kom en mer dämpad image. Hans gloria av lockar klipptes av. Han odlade skägg och mustasch. De mörka solglasögonen byttes ut mot bågar, de snygga polkagrisskjortorna mot enkla vita knytblusar. Han såg mindre ut som en vild rockstjärna och mer som en seriös akademiker.
Efter att ha lämnat Nashville-fasen återgick Dylans röst till sin mer välbekanta nasala klang på Self-Portrait och New Morning (båda 1970). Hans samarbete med keyboardisten och producenten Al Kooper på den senare gav en välkommen elektrisk funkighet tillbaka till hans sound. Den innehöll också Dylans självsäkra, gospeltonade pianospel på Sign on the Window och Father of Night.
I slutet av 1970, fyra år efter motorcykelolyckan,

"Sluta röka cigaretter så kommer du att kunna sjunga som Caruso"

OVANFÖR Från toppen: John Wesley Harding Nashvilles silhuett, Självporträtt och Ny morgon

OVANFÖR Medurs från vänster: Ringo Starr från The Beatles tittar på Dylan på Isle of Wight Festival, augusti 1969; konstverket inuti den gatefold LP av Självporträtt; baksidan av omslaget till Ny morgon

Ovan Dylan spelar in Självporträtt i Nashville med Charlie Daniels på gitarr, 1969
Till höger Dylan med vännen och samarbetspartnern Johnny Cash

Med sina gåtor och motsägelser bidrog olyckan till Dylans mystik

Dylan hade släppt fyra album - John Wesley Harding, Nashville Skyline, Självporträtt och Ny morgon. Utan något öppet politiskt material hade han undvikit bördan av att vara "sin generations röst". Intressant nog hade det första albumet kommit bara några månader efter de psykedeliska landmärkena The Beatles Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band och The Rolling Stones Their Satanic Majesties Request. Det var som om Dylan pekade ut vägen framåt från det barocka överflödet i det soundet.
Faktum är att "White Album" och Beggar's Banquet följde The Beatles och Stones hans exempel och återgick till grunderna. Dylans Nashville-album öppnade också slussarna för andra artister att spela in i Music City, bland dem The Byrds, Linda Ronstadt, Leonard Cohen, Joan Baez och Eric Anderson. Under denna period fann han också tid att redigera den D.A. Pennebaker-tagna dokumentären Eat The Document och släppa en poesibok, Tarantula.
Oavsett om motorcykelolyckan var allvarlig eller inte, så innebar den en välbehövlig paus i Dylans raketfärd och gav honom frihet och nästan ett helt decennium att njuta av familjelivet, samtidigt som han utforskade nya musikaliska idéer och samarbeten. Med sina gåtor och motsägelser bidrog olyckan i sig till hans ständigt fördjupade mystik. Det hela verkade som om han hade klivit in i en strof från Like A Rolling Stone:
"När du inte har något, har du inget att förlora / Du är osynlig nu, du har inga hemligheter att dölja ..."

Nashville

SKYLINE

När 60-talet tog en mörk vändning gjorde Dylan sitt mest lyckliga album hittills. Med en mjuk, rökfri röst gjorde Dylan country coolt och satte listorna i rörelse när han gjorde det

nledningen till Bob Dylans nionde studioalbum, 1969 års Nashville Skylinehöll 60-talet på att vända till det sämre. Efter morden på medborgarrättsledaren Martin Luther King Jr. och senator Robert Kennedy, upplopp på gatorna och upptrappningen av Vietnamkriget var efterfrågan på protestsånger större än någonsin.
Mitt i allt detta kaos återvände dock en typiskt trotsig Dylan med sitt mest uppsluppna album hittills. Efter att ha flirtat med countrymusiken i några år omfamnade Dylan helt och hållet influenserna från Hank Williams, Jerry Lee Lewis och Elvis Presley på Nashville Skyline. Med ett kaxigt tips på hatten på omslaget verkade Dylan vara en miljon mil bort från decenniets problem.
Medan en minoritet av kritikerna kritiserade Dylan för att ha vänt rörelsen ryggen när den behövde honom som mest, fick albumet i allmänhet ett positivt mottagande av pressen och blev en dånande succé bland fansen, nådde plats 3 i USA och gav Dylan hans fjärde nummer 1-album i Storbritannien.
Tillsammans med mer grundläggande lyriska teman, enkla låtskrivningsstrukturer och charmig känsla introducerade det också fansen till en helt ny sångstil. Lay, Lady, Lay - en ballad skriven för filmen Midnight Cowboy - visade upp hans nya röst, liksom hans mjuka croon på albumets öppningslåt Girl from the North Countryen ballad tillsammans med Jonny Cash.
Släpptes i april 1969, Nashville Skyline en reflekterande Dylan efter att ha "blivit elektrisk". Efter en motorcykelolycka i norra delen av New York, inte långt från den plats där Woodstock-festivalen skulle äga rum 1966, tog Dylan tillfället i akt att återknyta till familjelivet och hans musik blev mer personlig.
Efter att ha antytt en countryinriktning med 1967 års John Wesley Hardinggick Dylan all-in med Nashville Skylineoch rekryterade de bästa spelarna som staden kunde erbjuda för inspelningarna. Med Charlie McCoy på gitarr, Kenneth Buttrey på trummor, Charlie Daniels på bas och pedal steel-mästaren Pete Drake lyckades Dylan skapa ett färgstarkt fullbandssound. Dylan berättade för Rolling Stone: "Jag spelar, och alla andra fyller liksom i bakom."
På sitt eget sätt, Nashville Skyline ett revolutionerande album. Genom att anta en helt icke-ironisk inställning till countrymusik sparkade Dylan in dörren för den spirande Americana-rörelsen som skulle följa.
Michael Gray skrev i Bob Dylan Encyklopedi: "Countrymusiken var föraktad, bonnmusik när Dylan tog upp den. Folk delades in i hippa och icke-hippa."
Naturligtvis ville Dylan inte vara ledare för countrymusiken lika lite som han ville vara affischnamn för protestsångrörelsen i början av decenniet.
"Jag ville inte bara inte ha det, jag behövde det inte heller", sa Dylan till Sunday Telegraph år 2004. "Jag kunde inte heller förstå det. Ingen av oss gillar att definieras av vad andra människor tycker om oss. Jag var inte någon generations toastmaster och den uppfattningen måste ryckas upp med rötterna."
Nashville Skyline producerade tre hitlåtar, varav den största var Lay, Lady, Laysom matchade Dylans näst bästa notering någonsin på Billboardlistan med en 7:e plats.
Dylan hade än en gång bevisat att det enda sättet att närma sig sin musik och sitt liv var att göra sin egen grej och strunta i vad som förväntades.
Vare sig han ville det eller inte var Dylan en mäktig kulturell kraft - och mer relevant än någonsin.

REGISTRERING

Dylan hade gjort sitt bästa för att blåsa upp sin karriär, men 1970s nådde han sin kommersiella och kreativa höjdpunkt - mitt i kaoset

Ord och begrepp Owen Williams

i början av 1970-talet var Bob Dylan på flykt undan det monster han hade skapat: nämligen sig själv. Han hade nått framgångar bortom sina vildaste drömmar under det årtionde som gått sedan han slängde gitarren över ryggen och lämnade hemmet i Hibbing, Minnesota "som Columbus på väg ut i den ödsliga Atlanten". Men han hade blivit djupt obekväm med sin status som en generations röst och ikon för 1960-talets motkultur. Redan på Newport Folk Festival 1964 hade Ronnie Gilbert från The Weavers presenterat Dylan med orden: "Här är han, ta honom, du känner honom, han är din." När han blickade tillbaka för sina memoarer 2004 Krönikor: Volume Onevar Dylan fortfarande förskräckt. "Vilken galen sak att säga", förundrades han. "Skit i det. Så vitt jag visste tillhörde jag inte någon." Motorcykelolyckan var den perfekta ursäkten för honom att ta ett steg tillbaka och samla sig.
Ändå var det sena 60-talet och tidiga 70-talet inte fattiga på Dylan-material, även om han medvetet verkade försöka göra sig av med sin tidigare publik. 1969's Nashville Skyline följdes drygt ett år senare av det förvirrande dubbelalbumet Självporträtt som, om man får tro Dylan själv, var sammanställt av allt och alla han kunde sopa upp från studiogolvet; en skramlig väska av coverversioner och liveklipp av gamla låtar med endast två nya kompositioner. Under de senaste åren har Självporträttmen både fans och kritiker har fått jobba hårt för att älska den.
Self Portrait var dock en restprodukt, till stor del inspelad 1969 under Nashville sessionerna med Dylan som fortfarande använde sin udda nya crooner-sångstil. Så det var New Morningsom släpptes bara fyra månader efter Self Portraiti oktober 1970, som verkligen signalerade en nystart. Även om Dylan fortfarande söker efter förnyad inspiration var den gamla rösten tillbaka.
New Morning uppstod ur ett föreslaget samarbete med Archibald MacLeish, som av Dylan beskrevs som en av de tre poeterna i Amerika (tillsammans med Carl Sandburg och Robert Frost). Dylan gick med på att skriva låtarna till en ny pjäs av MacLeish som hette Scratch - en musikalisk version av Faust-legenden, om en man som sluter en pakt med djävulen. Det var ett spännande projekt som tog Dylan ut ur hans komfortzon och in i nya arbetsmetoder och samarbeten, men det fungerade inte riktigt. Dylan var inte övertygad om att han tillförde något väsentligt till MacLeishs tunga filosofiska agenda, och MacLeish var orolig för att de låtar som Dylan kom med inte var tillräckligt mörka. Så Dylan drog sig tillbaka och tog med sig de låtar han hade skrivit hittills - Nattens fader, Tiden går långsamt och Ny morgon själv - med honom. De blev ryggraden i ett album som Dylan var fast besluten om skulle "inte ha någon specifik [kulturell] resonans", men som många kritiker såg som en återgång till formen.
Med det nya momentumet försvann Dylan naturligtvis sedan i tre år: ett längre uppehåll än till och med cykelolyckan hade föranlett. Det var dags för en ny idyll i Woodstock, New York, tillsammans med Sara och deras fem barn. "[De] förändrade mitt liv", skrev Dylan i Krönikor. "Utanför min familj fanns det inget som verkligen intresserade mig och jag såg allt genom andra glasögon." Han fortsatte dock att pyssla i studion, och de sporadiska sessionerna gav åtminstone singlarna Att se floden flyta och George Jackson. Den senare väckte mest uppmärksamhet som Dylans första protestlåt sedan mitten av 60-talet. Jackson var en Black Panther-ledare som dömdes till ett obestämt fängelsestraff för ett rån 1961. Efter åratal av misslyckade frigivningsförhandlingar och avslagna överklaganden sköts han till döds från ett vakttorn under ett rymningsförsök från Soledad-fängelset 1969. Många radiostationer vägrade att spela låten på grund av dess kontroversiella politiska innehåll. De som spelade den var tvungna att censurera den för ett svärord i tredje versen. Dylans biograf Anthony Scaduto trodde att låten delvis kunde ha varit en replik till Joan Baez, som hade kritiserat Dylan för att ha övergett sin aktivism i Till Bobby. Men många människor hade "frågat i tryck: 'Vad hände med den gamle han?'" Skrev Dylan i Chronicles. "De kunde dra åt helvete."
Nästa gång han dök upp var 1973 i Durango, Mexiko, på den kvava och bråkiga inspelningsplatsen för Sam Peckinpahs revisionistiska westernfilm Pat Garrett och Billy the Kid. Dylan komponerade soundtracket, på förslag av sin vän Kris Kristofferson som spelade huvudrollen i filmen,

Ovan Medurs, från vänster: Dylan uppträder på Isle of Wight Festival 1970; Bob i sina ikoniska solglasögon; Sara och Bob i L.A.

Ovanifrån Från toppen: Dylan och Ronee Blakely i London, 1970; på inspelningsplats med Kris Kristofferson; 1971 års George Jackson singel och Dylans soundtrack till Pat Garrett och Billy the Kid

men han hade också fått en skådespelarroll. Precis som med det misslyckade MacLeish-samarbetet kände han sig fram i en ny kreativ riktning och såg vad han kunde lära sig. Den notoriskt svårflirtade Peckinpah hävdade inledningsvis att han inte visste vem Dylan var och var skeptisk till inkräktaren, men han gav med sig när Dylan spelade upp låten som blev Billyoch fick manusförfattaren Rudy Wurlitzer att faktiskt förstärka Dylans roll som den gåtfulle Alias. Från att ursprungligen bara ha varit en bakgrundsmedlem i Billys gäng blev karaktären en skribent på Lincoln County Bulletin som kastade tryckeriförklädet för att följa efter The Kid. Han deltar inte så mycket i handlingen men han är ofta i utkanten och tittar på. Underförstått var att Alias skulle skriva Billys legend när Billy själv var död.
Dylan började arbeta med låtarna medan han fortfarande var i Mexiko och jammade med Kristoffersons band, men det gav få resultat. De färdiga spåren sattes ihop i Kalifornien när inspelningen hade avslutats, med en annan uppsättning musiker, inklusive fiolspelaren Byron Berline. Av de 24 inspelade spåren var det bara 10 som kom med på det halvtimmeslånga soundtrackalbumet med melankolisk akustisk Westernalia. Fyra av dessa var varierade versioner av Billymen det som utmärkte sig var ett tillägg i sista minuten som skulle bli en outplånlig klassiker och återföra Dylan till topp 20: den förödande Knockin' on Heaven's Doorsom spelas på skärmen när Slim Pickens karaktär långsamt dör i sin frus armar (i vissa klipp av filmen är det en instrumental version men sången återvände i nyare restaureringar); den omarbetas också som Det slutliga temat. Den gav Dylan hans största hit på många år och han framförde den hundratals gånger på konsert tills han pensionerade den 2003.
Samtidigt höll Dylans långvariga kontrakt med Columbia Records på att löpa ut och efter att ha avvisat deras försök att skriva nytt kontrakt med honom förberedde sig Dylan för att hoppa över till det unga stjärnskottet David Geffens nya skivbolag Asylum - för mindre pengar än vad Columbia erbjöd honom. Columbias svar var att i november 1973 släppa ett album med den enkla titeln Dylanen sammanställning av outtakes (alla coverversioner) från albumet New Morning sessionerna. Dylan var inte imponerad men ignorerade i princip att det hade hänt. I januari 1974 var han redan på väg mot större saker med ett riktigt nytt album, Planet Wavesoch en enorm turné.
Han backades upp av The Band, den grupp som tidigare hette The Hawks och som hade varit med honom i mitten av 1960-talet under de ökända första elektriska spelningarna. Mer än 30 konserter i 21 städer var inbokade. Biljetterna måste beställas per post och det kom in 5 miljoner ansökningar till de 650.000 platser som fanns tillgängliga. Intäkterna uppgick till 93 miljoner dollar - ett rekord på den tiden. Och Planet Waves blev Dylans första album att nå förstaplatsen på Billboardlistan. Det lät stramt, melodiskt och glatt, ett verk av en Dylan som verkade ha fått ny energi. Två av de 11 spåren var alternativa tagningar av För evigt ungen annan framtida klassiker. Dylan skrev den till sin äldste son och den finns med på albumet både som en stillsam vaggvisa och - för att inte

"Folk hade frågat: 'Vad hände med honom?' De kunde dra åt helvete"

Ovan Från vänster: Dylan på scenen på Concert for Bangladesh, augusti 1971; Bob i full westernkostym som Alias i Pat Garrett och Billy the Kid
mOTSATT Bob Dylan närvarar vid en Ronee Blakley-konsert på Roxy i Los Angeles, 1977 - Ronee sjöng på hans singel från 1975, Hurricane

Nedanstående 1973's Knockin' on Heaven's Door singel och 1974 års Planet Waves

verkar för sentimental - ett högre och rockigare arrangemang.
Dylan var tillbaka, även om det inte gick så bra på hemmaplan. När turnén med The Band var över flyttade Dylan till New York medan Sara stannade kvar i deras hem i Malibu. Paret höll på att glida isär och Dylan kanaliserade sina råa känslor i Blood on the Trackssom utan tvekan är hans mästerverk och ofta kallas det ultimata uppbrottsalbumet. Omväxlande gripande, arg, vemodig, episk, rå och förödande (aldrig mer än på den rasande Idiot Wind), verkade det oöverträffat i den inblick det gav i Dylans bearbetning av så personliga omständigheter på ett så offentligt sätt - även om Dylan, sin vana trogen, alltid har försökt slå bort antydningar om att det är så självbiografiskt som det är.
Den slutliga utgåvan pusslades ihop från flera separata inspelningar i olika studior med olika kompband. För att vara ett så sammanhängande album är det förvånande hur kaotisk inspelningen var, med rapporter om studiomusiker som kämpade för att förstå eller uppnå vad Dylan ville, till stor del tack vare Dylans oförmåga att kommunicera sina idéer (han tillskrev också upplösningen av sitt förhållande med Sara delvis till att hon aldrig visste vad han pratade om längre). Han utvecklades fortfarande som låtskrivare, både musikaliskt och textmässigt. Kanske tack vare filmupplevelsen tog han nya grepp på berättandet, som i den filmiska Förvirrad i blåttsom pusslar ihop sin berättelse i icke-linjära tillbakablickar och framåtblickar. Inom kort skulle han försöka sig på att skriva och regissera en egen långfilm.
Blod på spåren var Dylans mest sålda album hittills. Han var mer populär än någonsin (och tillbaka på Columbia efter sin kortlivade Asylum-semester). Utgivningen av The Basement Tapes sommaren 1975 fortsatte att hålla farten uppe: en fascinerande ögonblicksbild av Dylan och The Band som i huvudsak spelade för skojs skull i avslappnade, spridda studiosessioner som hade samlat damm sedan 1967. Och efter bara ytterligare sex månader kom Önskan, i efterhand den tredje delen i den trilogi som inleddes med Planet Waves och fortsatte med Blod på spåren. Efter råheten i den senare är detta en förskjutning tillbaka mot Billy the Kids mytiska västernlandskap, särskilt på den folkliga Isismen den inleds med Dylans andra protestsång under årtiondet, den åtta minuter långa Hurricane. Dylan hade tagit intryck av fallet med den före detta tungviktsboxaren Rubin Carter, som hade avtjänat nio år av sitt fängelsestraff för ett mord han inte begått (han frikändes och släpptes 1985).
Hand i hand med Önskan kom Rolling Thunder Revue, Dylans skrangliga turnerande karneval med musiker och artister som Joan Baez, Roger McGuinn, Ronee Blakely, Ramblin' Jack Elliott och beatpoeten Alan Ginsberg bland många andra. Joni Mitchell anslöt sig till de sista datumen och den sista konserten var en välgörenhetskonsert för Rubin Carter, där även Roberta Flack och Robbie Robertson anslöt sig till sällskapet. Dylan, som inte längre var med i The Band, tog med sig musikerna från Desire med sig ut - violinisten Scarlet Rivera, basisten Rob Stoner och trummisen Howie Wyeth - och dessutom David Bowies gitarrist Mick Ronson. Sällskapet turnerade under 1975 och 1976 och gjorde sammanlagt nästan 60 spelningar, där tanken var att spela på mindre arenor på avlägsna platser. Dylan försökte återknyta kontakten med sin publik, men han spelade ofta med ett märkligt vitt ansikte sminkat - han var tvungen att hålla sig på avstånd på något sätt. Och medan allt detta pågick fann Dylan på något sätt tid att göra Renaldo och Claraoch försökte sig äntligen på filmskapande, vilket hade varit planen sedan Mexiko tre år tidigare. Skådespelaren och dramatikern Sam Shepherd var en viktig samarbetspartner, även om det gemensamt skrivna manuset ofta ignorerades till förmån för improvisation och dramat varvades med bilder från revyn. I Martin Scorseses film om turnén och den här eran, som släpps på Netflix 2019, hävdar Dylan att det är omöjligt att analysera eller förklara revyn, "eftersom den inte handlade om någonting"
En mer konventionell, årslång världsturné med 114 spelningar - av vissa kallad "The Alimony Tour" - följde 1978 och omfattade Europa, Nordamerika och Fjärran Östern inklusive Japan. Och ett stopp i Santa Monica under våren gav upphov till albumet Street Legal som, efter några av hans starkaste verk, inte kändes anmärkningsvärt. Inget av de nio spåren skulle bli bestående och försäljningen gick ner. Men han var på väg att förvirra sina kritiker ännu en gång med en förvandling som ingen hade förutspått, kanske allra minst Dylan själv. När solen gick ner över hans imperiala 1970-tal presenterade Dylan Slow Train Comingdet första av tre album som inspirerats av hans konvertering till evangelisk kristendom. Han hade aldrig velat vara en generations röst. Men nu var han tydligen en profet..

MOTSATS Lut fugiatur aut atem facimpo reristr spitat vellut omniscita solorporum

Ovanför Dylan och Baez på scenen, en affisch för Rolling Thunder Revue och en badge med Rubin Carters ansikte, "the Hurricane"

Nedan 1975's Blod på spåren och 1976 års Desire

INGEN RIKTNING HEM

En 14-disc box med liveinspelningar från Rolling Thunder Revue släpptes 2018 tillsammans med Scorseses film

KOM EN SPINDEL  Dylans bok med prosa och poesi Tarantula förvirrade folk. Han hävdade att han inte ville skriva den i alla fall..

Som Dylan senare förklarade det frågade fans och journalister som var imponerade av hans texter ofta om han någonsin skulle skriva en bok. Albert Grossman, Dylans beryktade manager på 1960-talet, sa "Visst!" och plötsligt fanns det ett kontrakt. "Han gjorde affären och sedan fick jag skriva boken", berättade Dylan 2001. "Han gjorde ofta sådana saker."
Dylan hade lekt med stream-of-consciousness prosapoesi tidigare i omslagsnotiserna till Bringing It All Back Home och Highway 61 Revisited. Tarantula skulle bli mer av samma sak: en spretig samling berättelser och texter och funderingar och nonsens stilistiskt inspirerad av "Beats" som Jack Kerouac, William Burroughs och Allen Ginsberg, liksom av tidigare experimentella författare som Samuel Beckett och Arthur Rimbaud: alla Dylans litterära hjältar. Hans röst hade hyllats som unik på skiva men verkade derivativ på papper.
Tarantula var planerad att ges ut i mitten av 60-talet men blev aldrig verklighet. Den bootleggades dock i stor utsträckning, vilket ledde till att Dylan bestämde sig för att han lika gärna kunde ge ut den officiellt. Den dök slutligen upp i bokhandlarna 1971. Samtida kritiker var inte imponerade. "Köp hans album", löd omdömet i The New York Times.

Dylans ursinniga krav på frigivning av en oskyldigt dömd boxare är kanske hans största protestsång och bevisar att musik kan flytta berg

i mitten av 70-talet var Bob Dylan protestsångens obestridde mästare.
Singer-songwritern hade tidigare rasat mot öst och västs kärnvapenkrig (på 1963 års Masters of War) och rasism (på 1964 års Hattie Carrolls ensamma dödsom handlade om mordet på en afroamerikansk barflicka och hennes vita mördares milda straff).
Nu har 1975 års Hurricane hans mest svidande sociopolitiska bredsida hittills och tog upp en orättvisa som gav ringar på vattnet i hela USA. Rubin "Hurricane" Carter hade varit en av fansens favoriter i mellanviktsboxning i början av 60-talet. Men han skulle bli beryktad för händelserna den 17 juni 1966, då två män dog under en skottlossning på Lafayette Bar and Grill i Paterson, New Jersey. Den natten, klockan 03.00, stoppade polisen Carters hyrbil - med vännen John Artis vid ratten - och trots en rörig rättegång som präglades av inkonsekventa vittnesmål dömdes båda männen för mord av första graden.
Att få Hurricane var uppenbarligen viktigt för Dylan; den vanligtvis produktiva låtskrivaren satte inte pennan på papperet förrän han hade träffat Carter på Rahway State Prison och rådfrågat de anhängare som trodde att boxaren var oskyldig. "Han var bara fylld av alla dessa känslor", skrev biografen Clinton Heylin i Bob Dylan: Bakom skuggorna återbesökt. "Han kunde inte ta det första steget."
När låten till slut flödade, utvecklades den som ett tidningsurklipp, där Dylan slog på en akustisk gitarr medan han uppriktigt berättade om mordfallet, med riktiga namn och allt ("Enter Patty Valentine from the upper hall/She sees the bartender in a pool of blood/Cries out, 'My God, they've killed them all'"). Carter, å sin sida, beskrivs med eftertryck som "mannen som myndigheterna kom för att anklaga/För något som han aldrig gjort".
De flesta protestsånger är impotenta skrik ut i tomma intet, som aldrig når sina mål. Hurricane var annorlunda, och när den släpptes i november 1975 uppmärksammades fallet av en bredare allmänhet, vilket fick stödet att svänga bakom Carter - och förmodligen fick myndigheterna att se över en dom som den federala domaren H. Lee Sarokin till slut slog fast var "baserad på rasism snarare än förnuft och döljande snarare än avslöjande". Boxaren gick fri 1985 - och blev verkställande direktör för Association In Defence of the Wrongly Convicted (AIDWYC).

Av rädsla för stämningar från de inblandade i fallet tvingade Columbia Records Dylan att spela in Hurricane med ändrad text i oktober 1975

Nedan Rubin "Hurricane" Carter 1965
Motsatt sida Dylan uppträder på en Rolling Thunder Review-konsert till förmån för Carters juridiska försvar i Madison Square Garden, New York, december 1975

Bilder Alamy, Getty Images

Orkan i Hollywood  Hur Carters fall hamnade på vita duken

Ett kvartssekel efter Dylans sång fick Carter en andra kontakt med populärkulturen när 1999 års Hurricane där Denzel Washington spelade den fängslade boxaren. Stjärnan tog rollen på allvar - han arbetade med en boxningstränare under ett år - och fick en Golden Globe och en Oscarsnominering för sin prestation. Carter verkade under tiden nöjd med valet av huvudrollsinnehavare: "Jag visste inte att jag såg så bra ut..."

BorN IGEN

70.  Från Judas till Jesus
76.  Vägen till frälsning
82.  Tiderna de är 			A-Changin' (Again)
88.  Minstrel Of The  		Nya millenniet

FRÅN JUDAS

till Jesus

I slutet av 1970-taletsgick en pånyttfödd Dylan från poet till predikant och alienerade till och med sina mest inbitna anhängare

en 7 maj 1980 gick Bob Dylan upp på scenen i Hartford, Connecticut och hälsade publiken med orden: "Man hör inte mycket om Gud nuförtiden. Men vi ska prata om honom hela kvällen!"
Det var märkligt nog att höra Dylan tala överhuvudtaget. Han hade aldrig varit en sån som skämtade mellan låtarna. Men här lät han som en TV-evangelist, som spottade ur sig dogmer och förmaningar med eld och svavel. Vid en annan spelning, i Tempe, AZ, när några fans ropade efter gamla hits Like A Rolling Stone och Positively 4th Streetskällde Dylan ut dem och sa att om de "ville ha rock 'n' roll" skulle de "gå och se KISS" Då kunde de "rocka loss hela vägen ner till gropen"
Denna konsertserie, som kallades Bob Dylans Gospel Tour, var kärnan i en anmärkningsvärd period på fyra år och tre album då han omfamnade fundamentalistisk kristendom, accepterade Jesus Kristus som sin frälsare och på något sätt omvandlade denna märkliga vänstersväng till ett av decenniets starkaste album.
Hur förvirrande det än var för kritiker och fans så fanns det tecken som ledde fram till hans omvändelse. Eller som åtminstone visade att han alltid hade varit en sökare.
Dylan växte upp som jude. När han var barn ingav hans far honom en strikt moralkod. När Bob var tolv år skickades han för att studera hos en rabbin, för att förbereda sig för sin Bar Mitzvah. Som ung musiker hade även Dylan en mystisk syn på inspiration. Han såg sig själv som en kanal. År 1963 berättade han Sjung ut!: "Låtarna finns där. De existerar helt av sig själva och väntar bara på att någon ska skriva ner dem. Jag skriver bara ner dem på papper. Om inte jag gjorde det, skulle någon annan göra det." Det fanns också en slags moralisk glöd som löpte genom det årets genombrottsalbum, The Freewheelin' Bob Dylan, särskilt på A Hard Rain's a-Gonna Fall och Nerför motorvägen.
I en intervju med tidningen Chicago Daily News 1965 hävdade han att han inte "hade någon religion eller filosofi" och att han inte "ville att någon skulle tala om för mig vad jag måste tro och hur jag måste leva" Men i nästa andetag lovordade han den gamla kinesiska spådomstexten I Chingoch sa: "Det är det enda som är otroligt sant." Året därpå, i en Playboy sade Dylan att det enda han såg fram emot var "frälsningen", eftersom han redan hade uppnått allt han hade föresatt sig att göra inom musiken.
På hans album från 1967, efter en motorcykelolycka, John Wesley Hardingutforskade han andligt sökande och bibliska teman på över hälften av låtarna, inklusive Jag drömde att jag såg St Augustine, Hela vägen längs Vakttornet och The Ballad of Frankie Lee och Judas Priest.
Inom populärmusiken var Dylan inte ensam om att utforska det gudomliga och att sudda ut det heliga och det profana. Hank Williams sjöng gammaldags religion som Luke The Drifter. Jerry Lee Lewis och Little Richard gjorde båda många gospelalbum. Det gjorde även Elvis Presley och B.B. King. Och Dylans vän George Harrison döpte 1970-talet med den första gudsmedvetna singeln någonsin, My Sweet Lord.
Snabbspola fram till 1978. Dylan var ute på turné och befann sig i ett personligt bottenläge. Hans äktenskap hade tagit slut och hans fru Sara hade fått vårdnaden om hans fem barn. Hans film Renaldo och Clara hade gjort succé. Elvis, en av hans hjältar, hade dött. De greatest hits-stadionshower han spelade kändes tomma och formella.
Samtidigt var tre av hans bandmedlemmar hängivna kristna - T Bone Burnett, Steven Soles och David Mansfield - liksom Dylans nya flickvän Mary Alice Artes (i Precious Angelhyllade Dylan henne som "den som visade mig att jag var förblindad"). Burnett berättade för Dylan-biografen Howard Sounes: "Det pågick en andlig rörelse inom musiken på den tiden." På turnébussen diskuterade Burnett och hans bandmedlemmar varje kväll religion och andlighet med sin chef.
På en spelning i San Diego, när Dylan "inte mådde så bra", kastade ett fan upp ett korshänge i silver på scenen. "Jag plockade

Dylan skällde ut publiken och sa att om de "ville ha rock 'n' roll" skulle de "gå och se KISS"

Ovan Medurs från övre vänstra hörnet: Dylan på scen på Fox Warfield Theatre, San Francisco 1979; Dylans liveband på Shot of Love Tour på Loreley friluftsteater i St. Goarshausen, Tyskland, 1981; 1980-talet Räddadebob på 1980 Grammy Awards efterfest i Beverly Hills, Kalifornien; vid en inspelning av Saturday Night Live i New York

upp korset och stoppade det i fickan", sa Dylan i Bakom skuggorna. "Jag tog med mig det till nästa stad. Jag mådde ännu sämre än jag hade gjort i San Diego. Jag sa: 'Jag behöver något ikväll som jag inte haft tidigare.' Jag tittade i min ficka och där låg det här korset."
Han började bära det, och några dagar senare fick han vad han kallade "en vision och en känsla" på ett hotellrum i Tucson. Som han berättade för L.A. Times: "Det fanns en närvaro i rummet som inte kunde ha varit någon annan än Jesus. Jesus lade sin hand på mig... Jag kände hur hela min kropp skakade."
Därefter följde Dylan med sin flickvän till Vineyard Fellowship, en evangelisk kyrka i L.A., och de började gå på bibelkurser tillsammans under de närmaste månaderna. År 1979 döptes han i Stilla havet. År 1980 berättade Dylan för Robert Hilburn: "Jag hade verkligen en pånyttfödelseupplevelse, om man vill kalla det så ..."
Dylans judiska vänner och familj var förbryllade, även om några medgav att hans omvändelse gjorde honom varmare och mer kärleksfull. Några musikerkompisar tvivlade på hans uppriktighet. Ronnie Hawkins sa till honom: "Efter det här kommer du att bli ateist och sälja till alla de där katterna som inte tror på någonting." Keith Richards kallade honom "profitprofeten". Eric Clapton var mer filosofisk: "Bob går igenom förändringar. Ibland dricker han mycket, ibland inte så mycket. Ibland knarkar han, ibland inte. Han kan försvinna med en bil full med mexikaner. Ingen fas är den slutgiltiga."
Oavsett vad som motiverade honom, så väckte Dylans spirande tro hans musa. Slow Train, Do Right to Me Baby (Do Unto Others), När du kommer att vakna upp - de nya sångerna som strömmade ut fångade både hans glädje över att vara räddad och - Dylan är Dylan - också ett slags svidande våldsamhet som påminner om hans tidigare protestsånger som Krigets mästare. Det var himmel och helvete, sett genom den nyomvändes lins.
Dylan spelade in materialet i Muscle Shoals' FAME-studio, med Jerry Wexler som producent och Dire Straits Mark Knopfler som bandledare (Dylan erkände det musikaliska inflytande han hade på Knopfler och sa till Wexler: "Mark gör mig bättre än någon annan"). Med sina funkiga grooves bakom Dylans proselyterande, 1979 års Slow Train Coming hans bäst klingande album sedan Blood on the Tracks. Inte helt oväntat avfärdades det av vissa som ett svek värre än att han började spela elektriskt. Men kontroversen, plus en osannolik hitsingel i Gotta Serve Somebodydrev skivan till platinaförsäljning och en #3 plats på Billboards albumlista.
Där Långsamt tåg kommer var brinnande med gammaltestamentlig passion, var dess uppföljare, 1980 års Saved kändes repetitiv och spetsad med plattityder. På Pressing Onsjöng han: "Jag pressar på mot Herrens högre kall." Faktum är att hela skivan känns som om Dylan återanvänder variationer av den omvända syndarens replik - "Jag var blind men nu ser jag." Och även om man är en genialisk låtskrivare, hur långt kan man driva det?
Svaret, på 1981 års Shot of Lovevar inte mycket längre. Property of Jesusskriven i tredje person, antydde att Dylan var på väg bort från att bli stämplad som en lätt identifierbar konvertit, medan Lenny Bruce var en sekulär låt om hans taxiresa med motkulturkomikern. Skivans sista låt - och det sista uttalandet i Dylans pånyttfödelsetrilogi - gjorde hela den märkliga omvägen värd besväret. Varje korn av sand sammanfattade hans karriär så här långt och sökandet efter försoning på ett sätt som försiktigt balanserade det poetiska och det predikande - "Jag hänger i balansen mellan människans verklighet/Liksom varje sparv som faller, som varje sandkorn."
1982 började gamla hits smyga sig tillbaka in i hans livespelningar. Och 1983.., Infidels - ett annat samarbete med Mark Knopfler - återvände han till sekulärt låtskrivande och utforskade bluesen och historien om Blind Willie McTell. Han hade tagit till sig sin pånyttfödda erfarenhet, använt den som ett ramverk för att skapa konst och som han uttryckte det, "se saker från olika håll för att få ett annat perspektiv" Det var dags att gå vidare.
Som han sa till Rolling Stone: "Ibland måste man få lagen fastställd så att man vet vad lagen är. Sedan kan man göra vad man vill med den."

Ovan Dylans hus, under uppbyggnad, i Malibu, Kalifornien; 1979 års Långsamt tåg kommer

Ovan Det sista bidraget i Dylans pånyttfödda trilogi, 1981 års Shot of Loveoch hans återgång till sekulär musik, 1983 års Infidels

Nedan Dylan och hans band uppträder live 1980

"Jag hade verkligen en pånyttfödelseupplevelse, om man vill kalla det så..."

Väg till

Återlösen

Hur Bob Dylan överlevde sitt mest utmanande decennium

Ord Rob Hughes

80-talet var ganska oförlåtande för många av rockens största ikoner - McCartney, Stones, Bowie och Neil Young inkluderade. Men Bob Dylan verkade ha det värst av alla. Han skrev i Krönikor: Volume Oneminns Dylan hur han gjorde en självrannsakan någon gång i slutet av 1987. Hans egna sånger, sa han, var som främlingar. Han kunde inte hitta de musikaliska instinkter som hade tjänat honom så väl genom åren och kände sig "färdig, ett tomt utbränt vrak. För mycket statisk elektricitet i mitt huvud..."
Dylan skulle snart påbörja en kreativ återställning och ta sig tillbaka från avgrunden för att avsluta decenniet på en hög nivå. Men hans brutala självutvärdering var verkligen inte grundlös. Till och med inbitna Dylanologer har svårt för mycket av hans 80-talsproduktion.
Decenniet började lovande nog. I februari 1980 tog Dylan emot en Grammy för Gotta Serve Somebodylåten som hade fört honom tillbaka till Billboard Top 30 för första gången på sex år. På våren kom dock tillkomsten av Savedhans andra gospelalbum efter storsäljaren Slow Train Coming, stoppade hans momentum. Försäljningen var jämförelsevis dålig och kritikerna var splittrade. Om Dylan efter sin omvändelse verkligen var här för att stanna - han hade tagit avstånd från sitt tidigare jag och var fylld av religiös glöd - så måste sångerna, menade man, innehålla mer än bara predikningar.
Hoppet infann sig, åtminstone delvis, med följande års Shot of Love. Dylan verkade ibland ha fått ny energi och anlitade Little Richards gamla producent, Bumps Blackwell, för att övervaka den rasslande sydstatsbluesen i titelspåret. Trosfrågorna var fortfarande aktuella, men albumet var mindre predikande och vägdes upp av mer sekulära sånger. Den obestridliga höjdpunkten var Varje korn av sanden hymnisk gospelballad där Dylan brottas med föreställningar om självbestämmande och gudomlig försyn. Den är än idag en av hans främsta prestationer.
Under Dylans efterföljande turné i USA och Europa tonade han ner de kristna sångerna och

Motsatt sida På scen i Buffalo, New York, april 1986

Nedan Dylan på en fest som anordnades för honom 1985

sina setlists med gamla klassiker som Maggie's Farm, Ballad of a Thin Man och Girl from the North Country. Antydan var att hans Born Again-period närmade sig sitt slut. Tvivlarna fortsatte dock att uttrycka sin bestörtning över hans musik. Shot of Love maltrakterades av recensenterna. The NME'nick Kent kallade det "Dylans sämsta album hittills"
I USA.., Shot of Love hans sämsta kommersiella resultat på nästan 20 år. Att ligga lågt ett tag verkade förnuftigt - därav ett lugnt 1982. Bortsett från några informella jamsessions och en gästspelning på ett Allen Ginsberg-album tillbringade Dylan den mesta tiden hemma i Malibu.
Hans enda liveframträdande var en oväntad plats på en välgörenhetsgala för kärnvapenmotståndare på Rose Bowl i Pasadena i juni 1982. Halvvägs genom ett stjärnspäckat program med bland andra CSN, Stevie Nicks, Jackson Browne och Bonnie Raitt avbröt Joan Baez sitt framträdande för att presentera en speciell gäst. In kom Dylan, med en akustisk gitarr i handen, för att tillsammans med sin gamla flamma framföra Med Gud på vår sida. Den 85.000 personer starka publiken vrålade sitt bifall. Här var de två mest synliga symbolerna för efterkrigstidens folkmusikväckelse, som upprepade sin duett från Newport 1963, vilket gav ytterligare stöd åt uppfattningen att Dylan långsamt höll på att återknyta kontakten med sitt gamla jag.
Även om Dylans kristendom fortfarande var i högsta grad intakt började han undvika ytterligare offentliga trosförklaringar. Detta stöddes av 1983 års Infidelssom markerade en återgång till sekulär musik. "Kanske har tiden kommit och gått", sa han och syftade på sin tidigare vana att inpränta i icke-troende att de måste rädda sina själar. "Jesus själv predikade bara i tre år."
De otrogna återtog inte riktigt tidigare ära, men den visade åtminstone att musan inte helt hade övergivit honom. Den producerades av Dire Straits Mark Knopfler och innehöll den sex minuter långa Jokermanett övertygande stycke som översvämmas av märkliga, symboliska bilder och har en mördande sång. Andra låtar, särskilt den obevakade Don't Fall Apart on Me Tonight, var lika lovande.
Albumet gick bättre än sin föregångare, men försäljningssiffrorna var bara blygsamma. Dylan drog sig tillbaka till sin hemmastudio för att spela in ett gäng nya demos och bjöd in ett stort antal gäster med slumpmässiga mellanrum, vilket i maj 1984 följdes av en sex veckor lång stadionturné i Europa med ett kompband som inkluderade den tidigare Rolling Stones-gitarristen Mick Taylor.
Taylor var en av en uttömmande lista av spelare som senare dök upp på 1985 års Empire Burlesque. Albumet, som kom från olika sessioner från sommaren 1984 till våren därpå, var ett virrvarr av låtar som saknade sammanhållning och en stark vägledande hand. Den stora mängden medverkande (bland andra Ronnie Wood, Al Kooper, Sly & Robbie och medlemmar i Tom Petty's Heartbreakers) hjälpte inte heller till.
Dylan valde att producera albumet själv, men vände sig också till DJ/hiphop-producenten Arthur Baker för att mixa det i ett försök att göra det mer modernt. Resultatet låter fruktansvärt daterat idag, låtarna är fulla av syntar, 80-talsreverb och överkompression. Om detta var Dylans försök att nå ut till en samtida publik verkade det som om han sålde sig själv kort. Talande nog är albumets främsta spår (den sparsmakade, poetiska Dark Eyes)med Dylan ensam på akustisk gitarr och munspel.
Hur ojämn 80-talets Dylan än visade sig vara så här långt, var legenden Dylan efterfrågad.
Han var bland A-listerna på 1985 års välgörenhetssingel We Are the Worldsom spelades in av supergruppen USA For Africa, och gjorde Ray Charles sällskap i den sista refrängen. Strax därefter värvade Steven Van Zandt honom till anti-apartheid 45, Sun City. Och det var ingen överraskning att se honom avsluta huvudshowen - strax före en We Are the World finalen - på Live Aid-festen i Philadelphia den sommaren.
Flankerad av Keith Richards och Ronnie Wood drog Dylan på sig kritik när han föreslog att en del av intäkterna från Live Aid skulle kunna användas för att hjälpa amerikanska bönder att betala av sina bankskulder. Hans tråkiga framträdande med tre låtar gav honom inte heller några favörer. Det är ändå intressant att notera att Dylans kommentarer inom två månader direkt hade inspirerat Willie Nelson, Neil Young och John Mellencamp att organisera den första årliga Farm Aid-insamlingen.
Dylans framträdande på Farm Aid backades upp av Tom Petty & Heartbreakers. Till skillnad från Live Aid verkade han inspirerad och körde igenom en kort spelning som avslutades, lämpligt nog, med en storslagen Maggies gård. Heartbreakers-associationen hade ben. I februari 1986 var Dylan och hans nya kohorter på väg till Australasien för att inleda True Confessions-turnén, som ledde till 41 spelningar i USA och Kanada under hela sommaren.
Columbia såg det som ett lämpligt tillfälle och uppmuntrade Dylan att färdigställa ett nytt album. Det resulterande Knocked Out Loaded var en annan underväldigande affär, lapptäcke från sessioner som sträckte sig två år tillbaka. Det fanns bara åtta

Dylan spelade den avdankade rockaren Billy Parker i 1987 års Hjärtan av elden doldis som gick två veckor på biograferna i Storbritannien och bara en vecka i USA

Ovan 1983's Infidels

NEDANFÖR Bob med Rupert Everett och Fiona vid Hjärtan av eld fotocall i London, 1987

Ovan Dylan uppträder med Tom Petty i Buffalo, 1986

nedan Medsols: 1989 års Oh Barmhärtighet; med och Ron Wood (vänster) och Keith Richards (höger) från The Rolling Stones på Live Aid i Philadelphia, 13 juli 1985; The Bootleg Series Vol. 16: Springtime in New York 1980-1985

Den oändliga vägen  Bob var på turné under större delen av 1980-talets

Den 7 juni 1988 inledde Bob Dylan och hans tremannaband sin Interstate 88-turné på Concord Pavilion i Kalifornien. Hans förkärlek för att aldrig stanna borta från vägen för länge ledde till att all efterföljande liveaktivitet populärt kallades Never Ending Tour. Själva namnet kan spåras till den brittiska journalisten Adrian Deevoy när han intervjuade Dylan 1989. Deevoy anmärkte på hur hans föregående turné i princip hade gått rakt in i nästa. När Dylan kallade det för "samma turné" svarade Deevoy: "Det är den oändliga turnén?" "Ja", sa Bob, med en påtaglig brist på entusiasm.
Långt över 3.000 datum senare har namnet fastnat, ofta till Dylans förtret. År 1993 skrev han i fodralet till albumet World Gone Wrongsa han: "Låt er inte förvirras av snacket om Never Ending Tour. Det fanns en Never Ending Tour, men den avslutades 1991 när gitarristen G. E. Smith slutade."
Det var fortfarande en tydlig fråga när han talade med Rolling Stone mer nyligen: "Är det någon som kallar Henry Ford för en Never Ending Car Builder? Har någon någonsin sagt att Duke Ellington var på en Never Ending Bandstand Tour? Vem som helst med ett yrke kan arbeta så länge de vill."

låtar, tre av dem covers. Dess försonande egenskap är Brownsville Girl (skriven tillsammans med dramatikern Sam Shepard), en 11 minuter lång meditation om identitet, kärlek och minne i en allegorisk berättelse om en revolverman i västern. När det gäller det episka mästerverket Bob ligger den bredvid Sad Eyed Lady of the Lowlands och Desolation Row.
Sådana stunder av storhet var dock frustrerande sporadiska. Speciellt i ljuset av Biographen karriäröverbryggande box med hits, rariteter och albumspår som gavs ut bara några månader före Knocked Out Loaded. Utgivningen tjänade till att påminna folk om hans ohämmade genialitet, så att inte Dylans senaste produktion sakta skulle fördunkla deras uppfattning. Tyvärr fanns det väldigt få tecken på det på 1988 års Down in the Groove. Den uppfattas allmänt som Dylans höjdpunkt under 80-talet, och ännu en överfull gästlista - från Eric Clapton, Jerry Garcia och Bob Weir till Ronnie Wood, Paul Simonon och ex-Pistol Steve Jones - bidrog bara till den röriga förvirringen. Den här gången stod covers för över hälften av låtarna. Han verkade istället redan ha förbrukat det mesta av sin energi på vägen.
1987 hade inneburit två stora turnéer. Den första, något olämpligt, innebar att han spelade på amerikanska arenor tillsammans med Grateful Dead. Vinsterna var skyhöga, showerna var färglösa. De som har en stark disposition kan söka upp det efterföljande livealbumet Dylan & the Dead (1989) för nedslående bevis. Dylan passade bättre för ytterligare en sväng runt kvarteret med Tom Petty & The Heartbreakers. Temples In Flames Tour, som kulminerade med fyra kvällar på Wembley Arena i oktober 1987, tog långsamt fart. Men Dylan hade drabbats av en förnyad känsla av målmedvetenhet halvvägs igenom. Hans vitalitet återvände, liksom den spontana spänningen i att uppträda. När allt var över skrev han i Chronicles"istället för att vara strandsatt någonstans i slutet av historien, var jag faktiskt i förspelet till början av en annan."
Det var Jeff Lynne och George Harrison som först föreslog albumet "Cloud Nine" under inspelningarna av den senares Cloud Ninebildades Traveling Wilburys i april 1988 efter att paret hade presenterat idén om en supergrupp för Dylan, Petty och Roy Orbison. Deras första gemensamma projekt var en singel, Hantera med försiktighetsom delvis spelades in i Dylans hemmastudio. I oktober, fem månader efter den haltande Nere i groovetvar Dylan tillbaka på Billboard-listans övre del med The Traveling Wilburys Vol. 1. Albumets framgångar gav Dylan det lyft han behövde. De medskrivna låtarna är varma, rotade och lättillgängliga och andassärskilt de Dylan-ledda styckena som den lekfulla Tweeter and the Monkey Man. Bortsett från att vinna en Grammy, The Traveling Wilburys Vol. 1 blev multi-platinum. Det blev också det första Dylan-albumet som nådde en försäljning på två miljoner. Dess inträde på listorna sammanföll med starten på det som sedan dess har blivit känt som Dylans Never Ending Tour (se panel till vänster). När de första datumen var över återvände han snabbt till studion och tackade ja till en inbjudan från producenten Daniel Lanois att spela in i New Orleans. Lanois, som nyligen hade övervakat album med Robbie Robertson och U2, visade sig vara en idealisk motspelare till Dylan och tillförde ett fokus och en intensitet till sessionerna som sällan avtog, även när hans adept led av obeslutsamhet.
Ibland var den efterföljande Oh Mercy upp till höjderna av Dylans finaste verk: rik, alluderande, ibland direkt, ofta transcendent. Det är lätt hans bästa och mest konsekventa album under decenniet. Man in the Long Black Coatär till exempel en extraordinär ballad, en demonparabel som droppar i Crescent City ju-ju. Smärtsam självförnekelse styr den vackra, bluesiga Vad duger jag till?; För det mesta är ett rent stormande drama. Och så fortsätter det. Tematiskt sett finns alla Dylans drag här, från opålitlig bekännare till sårbar romantiker, gotisk berättare till budbärare.
Släpptes i september 1989, Oh Mercy både hos kritiker och fans. Dylans försoningsbåge, efter ett svårt decennium då han vägrade att ta den enkla vägen genom att helt enkelt försvinna ett tag snarare än att spela ut sina kreativa strider offentligt, var fullbordad. Albumet toppade på plats 6 i Storbritannien och nådde topp 30 och guld i USA.
Dylan var tillbaka, fast annorlunda. Under 60- och 70-talen hade han verkat kunna få världen att böja sig för hans vilja. Bobs makt hade minskat, men omgiven av sådana som Madonna, Prince, Garth Brooks och Janet Jackson hade Dylan hittat sin plats, och det skulle räcka för att försörja honom under överskådlig framtid.

Vägen till försoning

Motsatt sida På scen med Mick Jagger från The Rolling Stones

Nedan The Traveling Wilburys, L-R: Roy Orbison, Jeff Lynne, Bob Dylan, Tom Petty, George Harrison

Bruce Springsteen invalde Dylan i Rock & Roll Hall of Fame 1988. "Bob befriade ditt sinne på samma sätt som Elvis befriade din kropp", sa The Boss entusiastiskt

The Times

DE ÄR
En förändring

(Igen)

Hur gick det för Dylan under 1990s - grungens och den för-millenniala spänningens årtionde?

Ord Joel McIver

bob Dylan, som aldrig är en artist som följer någons förväntningar, följde i september 1989 upp den utmärkta Oh Mercy med den oväntat naiva Under den röda himlen bara ett år senare. Trots den lovande titeln i U2-stil, som antydde en kommentar till sociala missförhållanden som krigföring, gav Dylan oss flera låtar som riktade sig till barn i förskoleåldern. Medan enkla småsånger som Wiggle Wiggle inte var direkt hemska, och mästaren själv gjorde sina avsikter tydliga genom att tillägna den nya skivan till sin fyraåriga dotter Desiree, var inget av detta vad kritikerna ville höra och albumet blev en plattmatch kommersiellt sett. Dylan förnekade det mer eller mindre helt på senare år och hänvisade till samtidiga åtaganden med Traveling Wilburys, ett scenario med för många kockar i studion och den skilsmässa han gick igenom vid den tiden.
Han hade rätt i att alltför många musiker var inblandade i Under den röda himlen inklusive George Harrison, Guns N'Roses-gitarristen Slash, David Crosby, Bruce Hornsby, Stevie Ray Vaughan och Elton John - men det hindrade honom inte från att göra ett mycket bättre arbete med Wilburys, vars andra album släpptes i oktober 1990. Med titeln Traveling Wilburys Vol. 3 som en ironisk referens till ett bootlegalbum som hade släppts sedan Vol. 1 1988, var albumet av nödvändighet en mer återhållsam affär än debuten, eftersom en av dess mer framträdande medlemmar, Roy Orbison, hade dött av en hjärtattack vid 52 års ålder i december 1988.
Dylan spelade dock en mer framträdande roll i inspelningen den här gången, eftersom han sjöng fler av låtarna innan han gav sig ut på vägarna för sina spelningar 1990. Detta album markerade slutet för Traveling Wilburys, vars korta ögonblick i solen är väl ihågkommet av fans av projektet: George Harrison dog 2001 och Tom Petty följde honom 2017, vilket innebär att Dylan och Jeff Lynne är de enda överlevande idag.
Som Dylan vid det här laget föredrog fortsatte han Never Ending Tour genom 1990 och in i 1991 med sin vanliga flit, och inledde med Fastbreak Tour - med spelningar i USA, Brasilien, Frankrike och Storbritannien på mindre än en månad - och lade till spelningar i Kanada och USA innan han återvände till den europeiska festivalkretsen. Under sommaren gjorde han 23 spelningar i Nordamerika och ytterligare 30 under hösten, bland annat fem kvällar i rad på Beacon Theatre i New York.
Vid den här tiden började rykten cirkulera om att Dylan drack mer alkohol än han egentligen borde, vilket ledde till en försämring av hans liveframträdanden. Han förnekade detta och sa till Rolling Stone magazine "Det är helt och hållet

NEDANFÖR 1990's Under den röda himlen och supergruppen The Traveling Wilburys' Vol.3 album från samma år

Nu i början av femtioårsåldern riskerade Dylan att bli en kulturell ikon långt efter sin bästa tid

...felaktig. Jag kan dricka eller inte dricka. Jag vet inte varför folk skulle associera drickande med något jag gör, egentligen." Hans turnémanager Victor Maymudes avslöjade senare att Dylan slutade dricka alkohol permanent 1994, men om detta innebär att han var beroende av alkohol har inte bekräftats.
En annan form av rehabilitering väntade Dylan när det tidiga 90-talet övergick i mitten av decenniet: hans musikaliska rykte. I februari 1991 tilldelades han en Grammy Lifetime Achievement Award vid det årets ceremoni och tog emot trofén från skådespelaren Jack Nicholson. Eftersom Gulfkriget startade vid samma tidpunkt tog han tillfället i akt att framföra Krigets mästareäven om hans sånginsats var oklar. Det var också hans medföljande tal, ett parafraserat bibelutdrag som löd "Min pappa sa en gång till mig: 'Min son, det är möjligt för dig att bli så besudlad i den här världen att din egen mor och far kommer att överge dig. Om det händer kommer Gud att tro på din förmåga att ändra på dig själv'."
Legioner av Dylan-fans var ändå med honom, både fysiskt och andligt, när han den 16 oktober 1992 gav en historisk konsert i Madison Square Garden. Bobfest, som gästartisten Neil Young kallade den, innehöll också bidrag från hans samtida Stevie Wonder och Lou Reed samt yngre musiker som Eddie Vedder och John Mellencamp. Den var utformad för att fira 30-årsjubileet av Dylans debutalbum (som nu är 63 år gammalt när du läser detta) och släpptes senare som ett livealbum, The 30th Anniversary Concert Celebration.
Det var kanske svårt att vid den här tidpunkten i hans karriär förutse att Dylan någonsin skulle göra en betydande comeback. Nu i början av femtioårsåldern och med ett ojämnt sista årtionde av album bakom sig kunde han mycket väl ha förpassats till samma nischkategori som till exempel Grateful Dead eller David Crosby, som en kulturikon som sedan länge passerat sin bästa tid och som bara uppmärksammas av en lojal skara åldrande nostalgiker. Till hans heder tog han sig ur detta troliga scenario, först och främst genom att hålla sig stadigt på vägarna under denna svåra period - med shower över hela världen 1991 och 1992, och datum i Storbritannien, USA och Mellanöstern 1993 - och också genom att åtminstone delvis återupptäcka sin kreativa musa.
Två nya album, 1992 års Good As I Been to You och 1993 års World Gone Wrongsom till stor del fångade upp tidens anda. Grunge hade omdefinierat rockmusiken som en mer seriös konstform än den hade varit på 1980-talet, och ett intresse för musikalisk ärlighet och autenticitet hade lett till att folkmusik och folkrock åter blivit framträdande. Dessa två album visade Dylan när han var som enklast, när han spelade traditionella folk- och bluescovers på en akustisk gitarr och gav utrymme för de lyriska känslorna att andas ny luft. Det här var den Dylan vi hade väntat på.
Denna återgång till form cementerades av hans framträdande

OVANFÖR Medurs från toppen: Live 1993; med James Brown i New York; (mittemot) på scen i Madison Square Garden med George Harrison m.fl.; med Jack Nicholson på Grammy Awards 1991 i New York; på scen i La Coruna, Spanien, juli 1993

Tiderna förändras (igen)

RÄTT Xxxxxxx xxxx xxxx det första stenkolsklassiska Dylan-omslaget.

NEDÅT 1992's Good As I Been to You och 1993 års Världen gick fel

Ett intresse för musikalisk ärlighet hade lett till att folkmusik och folkrock åter blivit framträdande

Konstattack  Dylans konstsamling från 1994 Drawn Blank

Bob Dylan har målat konstverk för sitt eget nöjes skull sedan 1960-talet, och 1994 publicerades en samling med 92 av hans verk skapade från 1989 och framåt av Random House i en bok som heter Drawn Blank. Några av hans mest kända verk ingick i samlingen, bland annat ett som heter Tågspår - ett konstverk i fyra delar som såldes för 40.000 pund - liksom det mer prosaiskt betitlade Kvinna i Red Lion Pub och en annan som heter Mannen på en brosom såldes för 20.000 pund vardera. Boken fick ett positivt mottagande och ledde så småningom till en stor utställning med samma namn 2008. Inte illa för en hobby som, enligt vad mannen själv förklarade vid flera tillfällen, helt enkelt var ett sätt att koppla av under och efter vägarna.

i augusti på Woodstock '94 och på MTV Unplugged i november, där det senare framträdandet gavs ut som album. Båda dessa framträdanden kan nu ses på YouTube och även om Dylans röst inte var lika stark på konserterna som på skivan är framträdandena fortfarande fängslande. Det är särskilt glädjande att minnas att Dylan inte spelade på det ursprungliga Woodstock 1969, eftersom han hade tackat nej till inbjudan att göra det.
Den helt nya "classic rock"-generationen växte fram under 90-talet och bestod av musikkonsumenter som senare skulle komma att kallas "boomers" av yngre generationer. Dessa människor, som var i medelåldern och hade ekonomisk möjlighet att betala de högre biljettpriser som veteraner som Eagles hade introducerat på marknaden vid den här tiden, flockades för att se Dylan under Never Ending Tour under decenniets andra hälft. Under 1995 omfattade detta en turné i Europa och Storbritannien, plus 29 datum i USA, ytterligare 19 i USA, en Europaturné och ännu fler amerikanska spelningar, totalt 116 shower det året. 1996 var lite mindre hektiskt, med spelningar i USA, Kanada och Europa som ledde fram till inspelningarna av ett nytt studioalbum, Dylans första originalalbum sedan den misslyckade Under den röda himlen.
Innan inspelningarna kunde komma igång blev Dylan dock allvarligt sjuk i en hjärtsjukdom, perikardit, orsakad av en histoplasmosinfektion. Han lades in på sjukhus och de förestående Europadagarna ställdes in, och även om han återhämtade sig helt, skämtade han efteråt "Jag trodde verkligen att jag skulle få träffa Elvis snart." Han fortsatte med att färdigställa sitt nya album i början av 1997, med hjälp av producenten Daniel Lanois, som då var het som en pistol efter sitt arbete med U2. En anmärkningsvärd show det året ägde rum i den italienska staden Bologna, där Dylan uppträdde för påven Johannes Paulus II, som baserade dagens predikan på Blowin' In the Wind.
Det nya albumet, Time Out Of Mindvar en vändpunkt för Dylan. Om det hade varit ännu en medioker samling hade han gått in i det nya århundradet - och sextiotalet - med en enorm mängd mark att återta. Det visade sig att skivan var hans mest framgångsrika på många år, och Elvis Costello förklarade till och med att "jag tror att det kan vara den bästa skivan han har gjort", och låtarna på skivan har senare gjorts till covers av artister som Billy Joel, Garth Brooks och Adele. Albumet belönades med en Grammy för årets album och låten Cold Irons Bound vann priset för bästa manliga rockvokal.
1990-talet var ett omvälvande årtionde för Bob Dylan, då allt kunde ha gått så illa för honom. Han avslutade 1900-talet med förnyad entusiasm och genomförde 110 spelningar världen över 1998, några tillsammans med sin nära samtida Van Morrison, och ytterligare en turné genom Nordamerika och Europa 1999. Det faktum att arrangörer, bokningsagenter och (framför allt) hundratusentals fans var angelägna om att se honom framföra sitt budskap, år efter år, fortsatte att tala sitt tydliga språk om hans dragningskraft och arbetsmoral.
Vad skulle 2000-talet innebära för denna framstående artist från 1960-talet, en tid som var helt annorlunda i kulturella termer? Även om ingen av oss kunde ha gjort en exakt förutsägelse, bådade det faktum att Dylan hade avslutat århundradet på ett så triumferande sätt verkligen mycket gott.

År 1997 sade Dylan: "Jag följer inte rabbiner, predikanter, evangelister, allt det där, jag har lärt mig mer av sångerna än av någon av dessa enheter"

OVANFÖR Xxxxx xx xxxx xxx xxx Guns N' Roses: Knocking On Heaven's Door högre än någon annan.

VÄNSTER Xxxxxxx xxxx xxxx det första stenkolsklassiska Dylan-omslaget.

NEDANFÖR Xxxxx xx xxxx xxx xxx Guns N' Roses: Knocking On Heaven's Door högre än någon annan.

Dylan slutade på 20:e platstjugonde århundradet med förnyad entusiasm

Ovan Medurs från motsatt topp: Dylan uppträder på Lollipop musikfestival i Stockholm, Sverige, 1996; med Sheryl Crow på Radio City Music Hall i New York; 1995 års MTV Unplugged livealbum; 1997 års Grammy-vinnande Time Out of Mind; The Gorge konsertaffisch med Bob Dylan, Joni Mitchell och Van Morrison, 1998; med påven Johannes Paulus II i Bologna, Italien, 1997

Minstrel av den

NYHET
Millennium

Långt ifrån att sakta ner när han närmade sig sextioårsåldern ökade Dylan både tempot och sin produktivitet

om Bob Dylans 1980-tal hade varit fyllt av tvivelaktiga estetiska val och hans 1990-tal var ett decennium med två kreativa halvor, verkar det första decenniet av 2000-talet - nu när vi har fördelen av efterklokhet - ha varit en av de mest produktiva perioderna i hans karriär.
Förutom att hålla igång sitt Never Ending Tour-schema, som (så att vi inte glömmer det) krävde ett rigoröst 100-tal världsomspännande datum av honom varje år, plus de ansträngande resor som detta krävde, släppte Dylan också fyra studioalbum, nio EP-skivor och häpnadsväckande 22 live- och samlingsalbum. Som om inte det vore nog medverkade han i 17 bio- och TV-filmer samt dokumentärer av olika slag och skrev en bästsäljande självbiografi på 75.000 ord. Det är en enorm mängd aktiviteter som ska rymmas under ett enda decennium.
Avgörande var att hans nya material mötte både kritikernas uppskattning och kommersiell framgång. Liksom många artister i Dylans generation - Paul McCartney, Rolling Stones, Paul Simon, James Taylor, ni känner till listan vid det här laget - skulle det ha varit alltför lätt för honom att köra på med 50 procents ansträngning och njuta av de hårt förvärvade belöningarna efter mer än 40 år på vägarna. Jag tror att du och jag gärna hade gjort exakt samma sak, men med mindre tid i flygplatslounger och mer tid i soffan, men det fanns inget som kunde stoppa Dylan vid den här tidpunkten i hans karriär. Faktum är att vi nu vet att han inte direkt har saktat ned på 2010- och 20-talet heller, men det är att hoppa fram lite.
Efter att ha spelat hela 112 konserter i Nordamerika och Europa år 2000 vann Dylan en Oscar för bästa originalsång efter att ha bidragit med låten Saker och ting har förändrats till soundtracket till filmen Wonder Boysen mörk komedi med Michael Douglas i huvudrollen som kritikerna gillade men som misslyckades kommersiellt, som så ofta annars. Hans största bedrift vid denna tidpunkt var albumet "Love and Theft"där de dubbla citationstecknen i titeln påminner om David Bowies album "Heroes" från 1977 "Heroes"som - precis som Bowiealbumet - återförde hans musik till en bekvämt kommersiell stil, liksom till kritisk popularitet.
En aspekt av det nya albumet som fansen

MOTSÄTTNING Dylan uppträder på 2009 års Rothbury Music Festival i Michigan

Under årtiondet släppte Dylan fyra album, nio epsen bästsäljande självbiografi och mycket mer

NEDAN Lut fugiatur aut atem facimpo reristr uptatent aut apeliquod unt aut dipsumquate perum andusa volupta spitat vellut omniscita solorporum

Nedan Bob på Oscarsgalan 2001 efter att ha vunnit Oscar för bästa originalsång för Saker har förändrats

och kommentatorer reagerade på var dess breda utbud av musikstilar, liksom Dylans lätthet och självförtroende när han levererade dessa stilar. Detta berodde åtminstone delvis på hans beslut att spela in albumet med sitt Never Ending Tour-roadband, en ytterst tajt och intuitiv grupp av uppenbara skäl, men också på hans till synes ansträngningslösa förmåga att leva sig in i olika musikaliska traditioner. Det fanns energisk rockabilly där, liksom snygg jazz, countryballader och till och med lounge-musik i spåren, ett mångsidigt tillvägagångssätt som noterades av Grammys-kommittén, som belönade det med Best Contemporary Folk album, trots den ganska begränsande termen.
"Ingen som jag känner till vet så mycket om amerikansk musik som Bob Dylan", säger Never Ending Tour-trummisen David Kemper. "Han har ägnat så mycket tid åt att försöka förstå och samla in de här sångerna - det var som en aldrig sinande källa. Han kom alltid på låtar eller artister som jag aldrig hade hört talas om. Och när vi sedan gick in och spelade in "Love and Theft" var det som: "Herregud, han har lärt oss den här musiken" - inte bokstavligen de här låtarna, utan de här stilarna. Och som band är vi bekanta med varenda en av dem. Det var därför vi kunde ta en låt om dagen... och albumet var klart."
Det hjälpte att Dylan verkade gladare än vanligt när det gällde att marknadsföra det nya albumet. Han deltog till och med i en presskonferens i Rom och medverkade i en kort TV-reklam som innehöll "Love and Theft"s första låt, Tweedle Dee & Tweedle Dum. Albumets utgivningsdatum den 11 september 2001 kastade inte den skugga över det som vissa kanske hade befarat: i själva verket ägnades mer uppmärksamhet åt den snygga blyertsmustasch som Dylan bar på omslaget än åt dess olyckliga tidpunkt, och i själva verket åt Johnny Cashs överraskande (men välkomna) uttalande i New York Times att "Love and Theft" var Dylans bästa album någonsin.
Till och med upptäckten av flera likheter mellan texterna på det nya albumet och orden i en roman från 1989 som heter Bekännelser från en Yakuza av den japanske författaren Junichi Saga kunde inte få Dylan att tappa fart under 2001. Saga valde att se likheterna som en ära snarare än en förolämpning, och den erfarne kritikern Robert Christgau avdramatiserade situationen ytterligare när han ganska träffande skrev att "All popmusik är kärlek och stöld, och under 40 år av skivor vars källor har inspirerat volymer av skolastisk exegetik har Dylan aldrig omfamnat den sanningen så varmt."
Vilken start på det nya decenniet - och Dylan fortsatte på den inslagna vägen med 106 spelningar i Asien, Oceanien, Nordamerika och Europa under 2001 och ytterligare 107 under 2002, med den nyfunna energin och mångsidigheten hos "Love and Theft" till massorna, klubb för klubb och festival för festival.
Samtidigt som detta pågick planerade han ett retrospektivt projekt som hette Gotta Serve Somebody: The Gospel Songs of Bob Dylanett indiealbum med hyllningar till hans äldre, kristna material inspelat mellan 1979 och 1981, tolkat av en rad musiker och inklusive en ny duett med Mavis Staples på låten Jag kommer att ändra mitt sätt att tänka. Samlingen kom ut 2003 och belönades med två Grammy-nomineringar för Best Traditional Soul Album och Best Pop Collaboration With Vocals: en dokumentär släpptes också på DVD.
Samma år släpptes en film som heter Maskerad och anonym där Dylan spelade rollen som en rocksångare vid namn Jack Fate. Om det låter föga lovande så har man rätt: även om birollerna innehöll talanger av Jeff Bridges, Val Kilmer, John Goodman, Penélope Cruz och Ed Harris, och Dylan själv gjorde ett hyfsat kompetent jobb på ett lätt katatoniskt sätt, Masked and Anonymous är näst efter 1987 års förskräckliga Hearts of Fire i kanon av Bad Bob-filmer.
Lyckligare tider väntade på vägarna, Dylans verkliga kreativa hem, där han spelade 98 shower 2003 och 111 2004, och avbröt vägkilometrarna genom att medverka i en TV-reklam för Victoria's Secret - ja, underklädesmärket - och även utföra den betydligt viktigare uppgiften att skriva sin självbiografi, eller åtminstone dess första del. Krönikor: Volym ett gavs ut av Simon & Schuster i oktober 2004, förmodligen utan spökskrivare eller redaktör, och visade sig vara en anmärkningsvärd läsning, där författaren överskred förväntningarna med

Ovan till vänster Med Carlos Santana vid den 42:a Grammyutdelningen, februari 2000

"Ingen som jag känner vet lika mycket om amerikansk musik som Bob"
David Kemper

Ovan till höger Från toppen: Live på New Orleans Jazz and Heritage Festival 2006; på scenen på Waterloo Concert Field i Stanhope, New Jersey, juli 2000

Bob Dylan, slapstick-komedikonstnär? Nästan - Dylan föreslog en komediserie för HBO-nätverket runt år 2000, även om den aldrig blev av

Ovan Vänster: Bob med Ryan Adams och Sir Elton John Höger: Live på Newport Folk Festival, 2002

NEDÅT 2001's "Kärlek och stöld"; Krönikor: Volym Ett cD med sex låtar

OVAN TILL VÄNSTER  Dylans första offentliga framträdande efter sin motorcykelolycka 1966 xxxxx xxxx xxx xxxxxx

ett ovanligt fokus och en ovanlig kapitelföljd. Denna vägran att följa det vanliga rockmemoarformatet var uppfriskande, med köpare som skickade den till New York Times bestsellerlista och höll sig kvar där i 19 veckor.
Dylan berättade för Rolling Stone hur nöjd han var med bokens framgång och sa: "De flesta människor som skriver om musik har ingen aning om hur det känns att spela den. Men med den bok jag skrev tänkte jag: 'De som skriver recensioner av den här boken, de vet vad fan de pratar om'. Recensionerna av den här boken, några av dem fick mig nästan att gråta - på ett bra sätt. Det hade jag aldrig känt från en musikkritiker."
Han hade ingen anledning att oroa sig: vid denna tidpunkt i hans karriär, och för det mesta sedan dess, har det kritiska etablissemanget varit fast på hans sida. Detta beror delvis på att han inte har gjort några fler filmroller, men också på att kvaliteten på hans produktion har varit fortsatt hög.
Efter ännu ett hektiskt år på vägarna, med 113 konserter under 2005, bjöd Dylan oss på den utmärkta dokumentären Ingen riktning hemregisserad av ingen mindre än Martin Scorsese. Dokumentären släpptes på PBS i USA och BBC i Storbritannien samt på DVD och åtföljdes av ett soundtrack-album (det sjunde i hans pågående Bootleg-serie med liveinspelningar) och fokuserade på hans väg till berömmelse på 1960-talet, då som nu den period i hans karriär som fascinerar flest människor. Det ögonblick den 17 maj 1966 då ett irriterat fan ropar "Judas!" under en spelning på Manchesters Free Trade Hall är värt köpet i sig, främst på grund av Dylans sarkastiska men avslappnade reaktion.
Tåget fortsatte att rulla, med 99 spelningar i Nordamerika och Europa under 2006 mellan åtaganden i en podcast som pågick under de kommande tre åren. I avsnitt av Theme Time Radio Hoursom sändes online av XM Satellite Radio, spelade Dylan låtar som anknöt till ett veckotema, varvat med skämt och vitsar, kommentarer till musiken och live-interaktion med lyssnarna. Han spelade in programmen på många olika platser och avslöjade senare att många av de lyssnarsamtal och e-postmeddelanden som han inkluderade i själva verket var påhittade.
Ännu ett nytt album, Moderna tidersläpptes i augusti 2006 och var en hyfsad insats, men kanske utan den energiska drivkraft som "Love and Theft". Den blev nr 1 i USA, Dylans första sedan 1976, och vann två Grammy Awards för Best Contemporary Folk Album och Best Solo Rock Vocal Performance för låten Someday Baby. De följande åren gick snabbt, kanske för att han var så upptagen, med 98 spelningar under 2007 och pressarbete för en best-of med tre CD-skivor som hette Dylan och, kanske märkligt nog, samarbetade han med det bilindustriella komplexet genom att medverka i reklam för en Cadillac-bilmodell, Escalade. Ytterligare två hektiska år följde, med 97 spelningar 2008 och lika många 2009.
Faktum är att Dylan i viss mån blev inbäddad i etablissemanget vid den här tiden, då han medverkade i en Pepsi-reklam under USA:s förmodligen mest hypade årliga evenemang - Super Bowl. Fansen var splittrade av hans framträdande i annonsen, en tolkning av Forever Young som han delade med den oundviklige rapparen Will.i.am. Men Dylan hann ändå med en hel del utgivningar innan decenniet var slut, inte minst sitt 33:e studioalbum, Tillsammans genom livetoch en säsongsbetonad samling kallad Christmas in the Heartsom släpptes i april respektive oktober 2009.
Det förstnämnda albumet, som skrevs i samarbete med Grateful Dead-textförfattaren Robert Hunter, Mike Campbell från Tom Petty & The Heartbreakers och Los Lobos David Hidalgo, var uppenbarligen det djupare arbetet av de två. "Hunter är en gammal kompis, vi skulle förmodligen kunna skriva hundra låtar tillsammans om vi tyckte att det var viktigt eller om de rätta anledningarna fanns", säger Dylan och tillägger lite syrligt "Vi skriver båda en annan typ av låtar än vad som idag kallas för låtskrivande."
Fortfarande, Jul i hjärtat en hyfsat stor hit, toppade Billboard Holiday Album-listan och hamnade på plats 23 på mainstream-listan, vilket var en stor bedrift för ett påstått oseriöst julalbum. Uppenbarligen hade Dylan behållit sin plats i sina anhängares hjärtan och sinnen, fem decennier och mer därtill sedan han först trädde in i rampljuset - även i den digitala eran. Skulle han kunna hålla fast vid den hårt förvärvade tillgivenheten när 2010-talet närmar sig?

Under inspelningen av Ingen riktning hemträffade regissören Martin Scorsese aldrig Dylan eller ens diskuterade projektet med honom. Hur det kunde göras - och göras så bra - är ett mirakel

Minstrel av det nya årtusendet

Vänster Medurs från övre vänstra hörnet: Martin Scorseses Dylan-dokumentär Ingen riktning hem; en konsertaffisch för en spelning i Florens, Italien; Rage Against The Machines Zack de la Rocha uppträder i L.A. för Like A Complete Unknown: A Concert Celebrating the Music of Bob Dylan 2008; Dylans målningar Favela Villa Broncos (till vänster) och Favela Villa Candidosom visas på Danmarks Nationalgalleri

Dylan hade behållit sin plats i sina anhängares hjärtan, fem decennier senare

Något lånat  Hur Dylan skapade kontroverser med texterna i Moderna tider

Moderna tider är ett värdigt, om än oväsentligt, album i Dylans kanon, men det är mest ihågkommet idag för de många "lånade" texterna och arrangemangen i låtarna, trots att det i fodralet står "All songs written by Bob Dylan". Som exempel kan nämnas användningen av Muddy Waters arrangemang av Hambone Willie Newberns Rollin' and Tumblin', användandet av melodin i Bing Crosbys Där nattens blå (möter dagens guld) i När affären går i stöpetoch en annan melodi i Bortom horisonten hämtad från en låt från 1935 som heter Röda segel i solnedgången.
På andra håll, som en artikel i New York Times noterade i slutet av 2006, "minst 10" rader och fraser som används på Moderna tider också förekom i arbetet med en inbördeskrigspoet som heter Henry Timrod. Ungefär samma tid, The Nelson Mail att rader av den romerske poeten Ovid från första århundradet hade förekommit på albumet, även om ingen på allvar betraktade detta som plagiat med tanke på källans ålder. Dylan själv har alltid varit öppen med att många etablerade verk har påverkat hans texter, och han betraktar sig själv - helt korrekt i juridisk mening - som en i raden av blues- och folkmusiker som lånar friskt från tidigare verk.

FOLKLORISTISK FIGUR

96.  	Rough And Rowdy Ways
102.  En gåta under utveckling
106.  En Nobelman 110.  En annan sida av Bob Dylan
120.  Sångerna de är i förändring 126.  Dylan på bio

RUGGIG

och

ROWDY WAYS

Tog Dylan det lugnt under 2010s? Vad tycker du om det?

edan sjuttiotalet närmade sig med stormsteg bestämde sig Bob Dylan och hans skivbolag uppenbarligen för att fortsätta medan det gick bra, fortsätta att boka datum för Never Ending Tour och öka antalet ny- och återutgivningar. Faktum är att perioden från 2010 till idag är en av Dylans mest produktiva, i alla bemärkelser.
Bakgrunden till det som följer är en intensiv turnéverksamhet, precis som den varit i flera decennier. Efter att ha genomfört 102 spelningar 2010 trappade Dylan ner något och gjorde "bara" 89 spelningar 2011, 86 2012 och sedan i genomsnitt 83 per år fram till slutet av 2019 - då pandemin tvingade honom att lämna vägarna. När han återvände till sadeln 2021 för sin nuvarande turné, Rough And Rowdy Ways Tour, har han genomfört omkring 250 spelningar under de senaste fyra åren - och då ska man komma ihåg att han i skrivande stund är 84 år gammal.
Om du någonsin har bävat inför tanken på att packa en resväska, boka hotell och ta hand om flygplatsstrulet på din årliga semester, föreställ dig då att du gör det mer än 80 gånger om året, varje år, i ett halvt sekel - i mitten av åttioårsåldern. Att turnera är dessutom inte ens en semester: att sjunga och uppträda i över 90 minuter, säg fyra gånger i veckan, är ingen dans på rosor.
Låt oss gå igenom utgivningsplanen som följde med allt turnerande innan vi gräver i den större bilden av vad Bob Dylans tredje akt innebär, liksom den avgörande händelsen 2016 som ompositionerade honom som världens största författare.
Vi tittar först på återutgivningarna: 2010 släppte han Vol. 9 av den pågående Bootleg-serien, The Witmark Demosinspelade mellan 1962 och 1964, och en box med åtta album med hans LP-skivor från 1962-67 i sina ursprungliga monomixar, för alla som anser att en stereo har en högtalare för mycket. Året därpå bjöds vi på ett livealbum som hette På konsert - Brandeis University 1963och ytterligare två år senare, den tionde Bootleg-serien del i Bootleg-serien, Another Self Portrait (1969-1971)som innehöll liveinspelningar med Dylan och bandet på Isle of Wight Festival 1969.
En monsterbox med 42 album med alla hans tidigare studioalbum, plus livematerial, kom ut i slutet av 2013 med titeln The Complete Album Collectionmed en mystisk Vol. ett på slutet för att antyda att det fanns mer där det kom ifrån. Den 11:e Bootleg samlingen, den 138 spår långa The Basement Tapes Completekom 2014 och vann Grammy Award för bästa historiska album. The Bootleg Series Vol. 12: The Cutting Edge 1965-1966 utkom 2015 i olika format, varav ett var en 18 CD-bjässe, och The 1966 Live Recordings följde 2016.
Grammy Awards Hall of Fame noterade all denna katalogaktivitet vid den här tiden och hyllade den på lämpligt sätt genom att introducera 1975 års Blod på spåren och The Basement Tapes. Den förstnämnda kompletterades med utgivningen av Bootleg Series Vol. 14: Mer blod, fler spår kort därefter, föregånget av Vol. 13: Trouble No More 1979-1981 och senare av Bob Dylan (tillsammans med Johnny Cash) - Travelin' Thru, 1967-1969.
De ändlösa ompaketeringskampanjerna kom i gång 1970, en tre-CD-satsning med inspelningar från Självporträtt och Ny morgon sessionerna, och The Bootleg Series Vol. 16: Springtime in New York 1980-1985, båda år 2021; The Bootleg Series Vol. 17: Fragments - Time Out of Mind Sessions (1996-1997) och Den kompletta Budokan 1978 2023; och en 27-CD-box med 417 tidigare outgivna livespår kallad The 1974 Live Recordings år 2024.
Du kanske tycker att det är ovanligt att samla på varenda en av dessa återutgivningar, men det finns livstids Dylanologer som gör just det - och varför inte? Med ett studio- och livearv som är så rikt och långvarigt som Dylans finns det många, många olika sätt att njuta av hans katalog.
På tal om studion, under den period som vi behandlar här har han släppt fem studioalbum, varav det första var 2012 års Tempestett väl mottaget album som innehöll en ambitiös, 14 minuter lång sång om RMS Titanic-katastrofen ett sekel tidigare. De tre följande - 2015 års Shadows in the Night, 2016's Fallen Angels och 2017 års Triplicate - behandlas bäst som en trilogi, eftersom de är coveralbum med låtar från Great American Songbook av kompositörer som Frank Sinatra, Harold Arlen, Sammy Cahn och Johnny Mercer.
Vid utgivningen av Triplicateavfärdade Dylan idén med "coveralbum" och sa på sin webbplats: "Det är inte att ta en nostalgitripp eller att längta tillbaka till den gamla goda tiden eller att minnas det som inte längre finns. En låt som Sentimental Journey är inte en 'way back when'-låt, den efterliknar inte det förflutna, den är uppnåelig och jordnära - den är här och nu." Han hade tidigare sagt: "Jag ser inte mig själv som en cover på de här låtarna på något sätt. De har blivit tillräckligt omskrivna. Begravda, för att vara helt ärlig. Vad jag och mitt band gör är i grund och botten att avslöja dem. Lyfter upp dem ur graven och för fram dem i dagens ljus."
Medan Dylans utförande av dessa coverversioner (förlåt, Bob) i allmänhet ansågs vara kompetent, tyckte vissa kritiker att tre samlingar av materialet var för mycket, särskilt som Triplicate var den sällsynta uppsatsen i hybris, ett trippelalbum. Som Uncut skrev artigt: "Trots all sin enkla charm, Triplicate arbetar itill randen av överdrifter. Efter fem album fulla av croon toons känns det här som en fet slutpunkt på ett fascinerande kapitel."
Detta gjorde hans senaste studioalbum, Rough and Rowdy

År 2012 tilldelade president Barack Obama Dylan den efterlängtade Presidential Medal of Freedom, USA:s högsta utmärkelse

Ovan 2012's Tempest och 2015 års Skuggor i natten
Motsatt sida President Barack Obama överlämnar Presidential Medal of Freedom till Dylan under en ceremoni i Vita huset den 29 maj 2012

Nedan Dylan som huvudakt på Feis Festival i Londons Finsbury Park, juni 2011

Efter att ha genomfört 102 spelningar 2010 minskade Dylan tempot något och gjorde "bara" 89 spelningar 2011

Nobels intentioner  Att få den ultimata utmärkelsen

När Dylan fick sitt Nobelpris 2016 skrev priskommittén: "Svenska Akademien har tidigare i dag träffat Bob Dylan för en privat ceremoni, utan media närvarande, i Stockholm, varvid Dylan mottog sin guldmedalj och sitt diplom. Tolv ledamöter av Akademien var närvarande. Stämningen var hög. Champagne dracks. En hel del tid ägnades åt att titta närmare på guldmedaljen, i synnerhet den vackert utformade baksidan: en bild av en ung man som sitter under ett lagerträd och lyssnar till musan. Bilden är hämtad från Vergilius Aeneidenlyder inskriptionen: 'Inventas vitam iuvat excoluisse per artes', fritt översatt som 'Och de som förbättrade livet på jorden genom sina nyfunna mästerskap'."

Sättär desto mer välkommen, inte minst eftersom den släpptes i november 2020, förmodligen den värsta punkten under COVID-19-åren eftersom ett vaccin ännu inte hade dykt upp, åtta månader efter de första nedstängningarna. Dess 17 minuter långa avhandling om mordet på John F. Kennedy, Det mest vidriga mordettog Dylans fans dit de helst ville vara - in i en politisk och kulturell analys. Rough and Rowdy Ways satte ett nytt rekord för Dylan och gjorde honom till den äldste musikern i Storbritanniens hitlistehistoria som nått förstaplatsen med ett album med (nyckelord här) "nytt, originellt material".
Med Dylans inspelade produktion 2011-2025 täckt och hans oavbrutna turnerande noterat, vad mer har han haft för sig de senaste åren? En hel del, visar det sig. Tre universitet i Mainz, Wien och Bristol anordnade symposier för att fira hans 70-årsdag 2011; en populär bok med titeln The Lyrics: Since 1962 som gavs ut 2014 och vars begränsade upplaga kostade 5.000 dollar per exemplar; och ett något mindre populärt framträdande samma år i en TV- och internetreklam för biltillverkaren Chrysler, där etablissemangets tidigare antagonist verbalt stödde det bilindustriella komplexet.
Reklamen sändes under årets Super Bowl och i den läste Dylan orden "Detroit gjorde bilar och bilar gjorde Amerika... Så låt Tyskland brygga din öl, låt Schweiz göra din klocka, låt Asien montera din telefon. Vi ska bygga din bil", till allmän bestörtning. Hade han sålt ut sig?
Bilreklam eller inte, Dylan fick det kanske ultimata erkännandet 2016 när Nobelpriskommittén den 3 oktober samma år meddelade att de skulle tilldela honom det inte mindre prestigefyllda litteraturpriset för att "ha skapat nya poetiska uttryck inom den stora amerikanska sångtraditionen". Kanske överrumplad av detta talade Dylan inte om ämnet på ett tag innan han berättade för pressen att utmärkelsen var "fantastisk, otrolig. Vem drömmer någonsin om något sådant?"
Ett krav för Nobelpriset - som kommer med en prissumma på åtta miljoner svenska kronor (900.000 dollar) - är att mottagaren ska hålla en föreläsning, som i Dylans fall publicerades på nätet den 5 juni 2017. Han skrev bland annat: "Våra sånger är levande i de levandes land. Men sånger är inte som litteratur. De är tänkta att sjungas, inte läsas. Orden i Shakespeares pjäser var avsedda att framföras på scenen. Precis som texter i sånger ska sjungas, inte läsas på en sida. Och jag hoppas att några av er får chansen att lyssna till dessa texter på det sätt som de var avsedda att höras: på konsert eller på skiva eller hur folk nu lyssnar på sånger nuförtiden. Jag återvänder än en gång till Homeros, som säger: "Sjung i mig, oh Muse, och genom mig berätta historien"."
Valet var naturligtvis kontroversiellt, och bland dem som stödde Dylan som hedersgäst fanns Leonard Cohen, Stephen King, Salman Rushdie och Richard F. Thomas, professor i klassisk musik vid Harvard University, som skrev boken Varför Bob Dylan är viktig. Samtidigt var författarna Rabih Alameddine, Pierre Assouline, Karl Ove Knausgård, Will Self och Irvine Welsh emot valet, och den sistnämnde skrev "Jag är ett Dylan-fan, men det här är ett ogenomtänkt nostalgipris som ryckts upp ur senila, pladdrande hippiers härskna prostata", med typisk återhållsamhet.
Detta sammanfattar Dylans ställningstagande, så som vi ser det idag. Hans senaste verk - Martin Scorseses Rolling Thunder Revue biopic (2019), en livestreamad spelning kallad Shadow Kingdom och boken Filosofin bakom modern sång (båda 2021) - är en kombination av gammalt och nytt, av brinnande anti-etablissemang och bekvämt mitten-etablissemang. Hans beslut att sälja sina sångrättigheter till Universal Music Publishing Group för minst 300 miljoner dollar under 2020 bekräftar den senare positionen: kanske är hans arbete gjort och han behöver inte längre rasa mot ljusets bortdöende?
En kort titt på Dylans eftermäle gör denna ståndpunkt rimligt hållbar, tycker vi. De lovord som ligger vid hans fötter behöver inte presenteras på nytt, men vi gör det ändå. Han var med i Tid 100: The Most Important People of the Century-listan 1999; flera böcker har skrivits om hans musik, så långt tillbaka som 1972; Encyclopædia Encyclopædia Britannica skrev att han är "hyllad som sin generations Shakespeare"; några av hans lyriska fraser, bland annat "You don't need a weatherman to know which way the wind blows" och "The times they are a-changin'" förekommer i Bartlett's Välkända citatoch musiker som Patti Smith, Joe Strummer, Bono, Nick Cave, Bruce Springsteen, David Bowie, Bryan Ferry, Leonard Cohen, Johnny Cash och Tom Waits har erkänt hans betydelse.
Filmerna Jag är inte där (2007) och A Complete Unknown (2024) har hållit kvar Dylans röst och musik i dagens kulturella mainstream, precis som en tidigare generation drog nytta av alla de covers på hans låtar som Jimi Hendrix gjorde i slutet av 60-talet, då han i princip gjorde dem till sina egna. Även artister som inte gjorde covers på Dylan lät som honom på ett eller annat sätt, i den förtroliga och intima tonen i deras låtar - Donovan, Velvet Underground, Neil Young, Joni Mitchell, till och med Beatles i deras akustiska stil efter 1965.
Dylans inflytande dröjer sig kvar länge - och är, precis som mannen själv, inte på väg bort i första taget (förhoppningsvis). Gå och se honom på Never Ending Tour medan möjligheten finns kvar.

ovan Den brasilianska konstnären Eduardo Kobra och hans team målade en enorm väggmålning av Dylan på sidan av en byggnad i Minneapolis, Minnesota, 2015
till höger Bob Dylan's Point Blank-utställning på Castle Fine Art i Nottingham, England, 2025

Rough And Rowdy Ways

2022 öppnade Bob Dylan Center i Tulsa, Oklahoma, där böcker och konstverk visas upp för besökare

nedan Fotograf Lisa Law vid invigningen av Bob Dylan Center den 5 maj 2022 i Tulsa, Oklahoma

och Encyclopædia Britannica skrev att Dylan är "sin generations Shakespeare"

En utveckling

ENIGMA

Hur Bob Dylans personliga stil och estetik har förändrats över tid

år de flesta av oss tänker på Bob Dylan tänker vi inte omedelbart på honom som en stilikon: vi tänker vanligtvis på hans texter, låtskrivande eller politiska övertygelse först. Det är dock ett misstag från vår sida: när vi tittar tillbaka på hur hans utseende har förändrats under årtiondena blir det uppenbart att hans estetik återspeglar och symboliserar hans tid lika mycket som vilken filmstjärna som helst. Med hjälp av, får vi anta, goda råd från ledningen och några mycket begåvade fotografer har Dylan gett bilder till kändiskanonen som kommer att bestå långt efter att han har lämnat byggnaden.
När han först anlände till New York 1961 fanns det ingen motkultur att tala om, bortsett från Elvis Presleys etablissemangsfientliga hip-swing. Beatles och deras föräldrairriterande moptop-frisyrer var fortfarande två år bort och unga män tenderade att klä sig som sina fäder - vilket i den unge Robert Zimmermans fall innebar skjortor med knappar och Woody Guthrie-liknande arbetsjeans. Hans hår var, om inte exakt kortklippt, så omsorgsfullt tämjt och borstat, utan några tecken på att de berömda lockarna skulle komma.
Förvandlingen var dock på väg. Vid 1963 års Den frihjulande Bob Dylanhade vår man funnit sig tillrätta i rollen som spirande folkrockstjärna och visade oss randiga T-shirts och en frisyr som höll på att bryta sig loss från sin tidigare ortodoxi. År 1964 hade han tagit intryck av den brittiska invasionen och skaffat sig några kubanska klackar samt en lång kappa med bälte för att få en parisisk touch. När han blev elektrisk -65 och återhämtade sig från den brutala motorcykelolyckan -66, verkade alla satsningar vara borta, sartoriellt sett, och Dylan inledde en 10-årig stilodyssé.
Cirka Blonde on Blondehade Dylan tagit på sig sitt första par Ray-Bans (tog han någonsin av sig dem?) och skaffat sig en frilly polkagrisskjorta som på något sätt undvek Austin Powers-liknande overkill: en mer lämplig jämförelse skulle vara Harry Styles, som rockade en satin pussy-bow blus cirka 2017 som alla

Elton John såg en gång en förvirrad Dylan på en överdådig fest som han anordnade i LA på 80-talet och frågade högljutt varför trädgårdsmästaren tog sig en drink

rätt En av Dylans mest igenkännbara looks är denna enkla men ikoniska estetik med nyanser och polkagrisar, fotograferad när han anlände till Sverige i slutet av 60-talet, med över 20 anställda i släptåg, har vi fått höra

NEDANFÖR 1963, som här med Joan Baez, rockade Dylan fortfarande den ungdomliga preppy-looken - en artig kavaj och skjorta med krage, med håret prydligt under kontroll

tydligen älskade. Vid det här laget var "håret" här i form av en massa lockar som ingen skulle våga försöka hantera, och som gav sin ägare en messiansk vibb som passade bra ihop med hans kommersiella profil. detta var Peak Dylan Style.
Med det sagt var hans 1970-tal lika intressant stilmässigt, om än en aning mer återhållsamt. Bellbottom-jeans började hänga runt Dylans skor, vanligtvis cowboyboots eller mockaskor av något slag: han flörtade till och med med sandaler ibland. Oxfordskjortor, halsband, skinnjackor och en fräck mustasch eller två kom och gick. Han lyckades inte alltid - jag kommer att tänka på den whiteface-sminkning han använde under några av Rolling Thunder Revue-showerna 1975 - men i stort sett klarade han sig helskinnad genom decenniet.
Detsamma kan inte riktigt sägas om 1980-talet, ett årtionde då alla enligt avtal var tvungna att se dumma ut någon gång. Ofta klädd i svart och ofta med mer än en gnutta eyeliner hämtade Dylan förmodligen sin inspiration från postpunk- och gothstammarna i Storbritannien och Europa. Det såg coolt ut, men han gjorde bort sig helt runt 1985-88, då han köpte sig ett gäng läderbyxor (det finns till och med rykten om spandex...) när Hollywood metal blommade upp och han började hänga med Guns N' Roses och allt vad det var.
Lyckligtvis valde Dylan den kommersiellt säkra vägen efter mitten av 1990-talet, då hans musikaliska produktion i stort sett var tillbaka på rätt spår och han hade hittat sin nisch igen. Vid det här laget hade han anammat cowboylooken på deltid (jeans, boots, slips med bootlace, många cowboyhattar) och såg helt adekvat ut, även om han inte stack ut särskilt mycket från de andra artisterna i sin generation som bar samma utrustning. Men den fantastiska blyertsmustaschen som han odlade för Kärlek och stöld 2001 gav honom en sydstatsgotisk, Gomez Addams-liknande look som lyfte honom ur allt detta, och hans val av en hatt med rakt brätte har sedan dess gett honom en nästan viktoriansk estetik. Polkagrisarna tog sig också tillbaka in i hans garderob.
Avskriv honom inte, klädmässigt, trots att han är i åttioårsåldern. Kom ihåg att Dylan 2003 dök upp på Sundance Film Festival i en blå beanie cap, en rutig skjorta, en svart skinnjacka och - hör och häpna - blont hår, antingen blekt eller i form av en peruk. Och det av en man som då var 62 år gammal. Sannerligen, kläderna gör mannen.

Dylans ursprungliga par solglasögon tros ha varit första generationens Ray-Bans, tillverkade av svart cellulosaacetat

OVANFÖR Titta in i mina ögon: Dylan blev goth 1984 med en klick manlig eyeliner. Det fungerade också och gav honom en touch av androgynitet efter Me-decenniet

RÄTT Den här klassiska klädseln från 1969 visar att när Dylan hade rätt look var han en av de coolaste katterna på planeten. Inte ens den dystra miljön på Heathrow Airport kunde förstöra den här bilden

Moderna
Tider  När Dylan blev modig

Ovan 1975 hade Dylan utökat sitt sortiment av accessoarer till att omfatta halsdukar och hattar, vilket framgår av denna bild av honom tillsammans med författaren Allen Ginsberg

Vänster Inte ens Bob kunde göra rätt hela tiden, han drabbades av 80-talets trender lika mycket som alla andra

"The hair" gav sin ägare en messiansk känsla som passade väl in i hans profil

Strunta i punkarna och teddypojkarna, den coolaste brittiska ungdomsuniformen genom tiderna var mod (från 'modern'), en stilkult och filosofi från mitten av 1960-talet som kretsade kring klassisk dandyism, europeisk minimalism och en förkärlek för Vespor, Gitanes och gatuvåld i form av vässade paraplyspetsar. The Who och The Kinks var de största företrädarna för den ursprungliga mod-looken 1965, en estetik som Bob Dylan med största sannolikhet skulle ha tagit till sig när hans egen förvandling från folkmusikant till rockstjärna ägde rum ungefär samtidigt. Kolla in vilken bild som helst av honom från den här tiden och du kommer att märka de skräddarsydda kostymerna, de hudnära byxorna och de spetsiga italienska skorna som korsade Atlanten med den brittiska invasionen. Lägg till några snygga Ray-Bans och du har en look att dö för, även om det inte är bokstavligt: så vitt vi vet stannade de vässade paraplyerna kvar i Storbritannien.

Bilder Alamy, Getty, Wiki, Elsa Dorfman

EN NOBEL MAN

Bob Dylans Nobelpris i litteratur 2016 innebar att singer-songwritern hedrades bland de stora lärda männen - men inte alla applåderade..

ör en artist av Bob Dylans kaliber är ytterligare en utmärkelse (bland de hundratals som samlats sedan 1963 års Grammy-nominerade debutalbum) knappast något som skapar globala rubriker. Men den 13 oktober 2016 kom nyheten som fick fansen att jubla - och en högljudd minoritet att bli rasande - när den spreds över världen.
Dylan, meddelade Nobelkommittén, hade vunnit årets litteraturpris "för att ha skapat nya poetiska uttryck inom den stora amerikanska sångtraditionen". Och även om singer-songwritern själv inte svarade offentligt på flera dagar, berodde det inte på apati utan på ren och skär misstro. "Fantastiskt, otroligt - vem drömmer om något sådant?" sa han till slut till USA Today journalisten Edna Gundersen.
För många av hans lärjungar hade Dylan alltid varit en poet lika mycket som en musikalisk artist, och hans texter var kanske till och med mer grundläggande för hans låtar än de spröda ackordmönstren eller den härligt härjade sången. Och vilka texter det var. Prova den idealistiska fredskänslan i 1962 års Blowin' in the Wind ("Ja, och hur många gånger måste kanonkulorna flyga/innan de för alltid är förbjudna?"). Återbesök generationens uppmaning till vapen i 1964 års Tiderna de förändras ("Det är en strid utanför och den rasar / Den kommer snart att skaka dina fönster och skramla med dina väggar").
Eller, för Dylan i full stretch, spänn fast dig för 1965 års episka Desolation Rowsom under drygt 11 perfekt observerade minuter skildrar prostituerade, sjömän, spåkvinnor och annat slödder i en stads undre värld ("Här kommer den blinde kommissarien, de har fått honom i trans / En hand är bunden till lindansaren, den andra är i hans byxor ...").
Det råder ingen tvekan om att kommittén hade dessa strofer - och tusentals andra - i åtanke när de bjöd in Dylan till Nobelbanketten i Stockholm i december samma år. Med så kort varsel kunde singer-songwritern inte närvara (USA:s ambassadör i Sverige, Azita Raji, höll sitt tal medan Patti Smith framförde 1963 års A Hard Rain's A-Gonna Fall). Men i enlighet med Nobelprotokollet - som kräver att pristagare håller en skriftlig föreläsning inom sex månader efter ceremonin - publicerade Dylan i juni 2017 en tankeväckande och mycket intelligent diskurs på nätet.
Samtidigt som han citerade sina egna litterära favoritverk - bland dem Herman Melvilles Moby-Dick och Homeros Odysséen - betonade Dylan vikten av att ord existerar i sitt avsedda sammanhang. "Våra sånger är levande i de levandes land", skrev han. "Men sånger är inte som litteratur. De är tänkta att sjungas, inte läsas. Orden i Shakespeares pjäser var avsedda att framföras på scenen. Precis som texter i sånger är avsedda att sjungas, inte läsas på en sida. Och jag hoppas att några av er får chansen att lyssna till dessa texter på det sätt som de var avsedda att höras: på konsert eller på skiva eller hur folk nu lyssnar på sånger nuförtiden."
Men samma ord skulle komma tillbaka och bita på Dylan. Det är sant att singer-songwriterns vinst i litteraturkategorin var

Bland de litterära tungviktare som applåderade Dylans Nobelprisvinst fanns Stephen King, Joyce Carol Oates och USA:s poetpristagare Billy Collins

Ovan Michael Gray's Bob Dylan-encyklopedin är en av många skrifter om den ikoniska singer-songwritern

En nobelman

inte helt utan motstycke (1913 kammade den indiske poeten Rabindranath Tagore hem samma pris med musikstycken bland sina verk). Men i oktober 2016 utbröt ett flertal notabiliteter från den litterära världen i raseri över att en person som närmast kan beskrivas som en "rockstjärna" hade kapat deras värld.
"Att Bob Dylan vinner Nobelpriset i litteratur är som att Mrs Fields får tre Michelinstjärnor", skrev den amerikanske författaren Rabih Alameddine - medan Trainspotting författaren Irvine Welsh gick ännu längre och anmärkte: "Jag är ett Dylan-fan, men det här är ett illa genomtänkt nostalgipris som hämtats från senila, babblande hippiers härskna prostata..."
Andra offentliga personer kritiserade beslutet från en annan vinkel och hävdade att Nobelpriset var en meningslös gimmick, inte över Dylans löneklass utan i själva verket under honom. Den kanadensiske låtskrivaren Leonard Cohen menade att hedra sin gamle vän var "som att sätta en medalj på Mount Everest för att vara den högsta", medan den brittiske författaren Will Self ansåg att "det förnedrar Dylan att överhuvudtaget förknippas med ett pris som grundats på en förmögenhet inom sprängämnen och vapen".
Sångare? Låtskrivare? Poet? Artist? Det är ett bevis på Dylans fritt svävande geni att det finns en sådan febril debatt om kategoriseringen av hans konst. Oavsett om Nobelkommittén bröt mot reglerna genom att hedra en man som inte höll i en penna utan i en gitarr, så valde de i slutändan den bästa av dem alla. "Vi lever i en tid av stora textförfattare och låtskrivare", sa Salman Rushdie till The Guardian. "Men Dylan höjer sig över alla. Litteraturens gränser vidgas hela tiden, och det är spännande att Nobelpriset erkänner det..."

Förutom prestige kommer Nobelpriset också med en ekonomisk belöning - på 900 000 dollar

Och vinnaren är..  En kort historik över
Bob Dylans utmärkelser

Nobelpriset i litteratur är långt ifrån den första - eller sista - utmärkelsen som Bob Dylan har fått. Singer-songwriterns första möte med ett stort musikpris kom redan 1963, då hans självbetitlade debutalbum nominerades till det årets Grammys för bästa folkmusikinspelning. Det vann inte, men Grammy-kommittén har sedan dess tagit igen förlorad tid och Dylan har fått totalt 10 priser (inklusive tre för 1997 års återställande Time Out Of Mind). Det är bara början på lavinen av silverföremål. Dylans nästan otaliga utmärkelser sträcker sig från Frihetsmedaljen (som han fick av president Barack Obama 2012) till Frankrikes Officier de la Légion d'honneur (Officer av Hederslegionen). Han blev oundvikligen invald i Rock and Roll Hall of Fame 1988, och han tog sig även smidigt in i den digitala tidsåldern med en Webby Award 2014 för Best Online Film & Video Editing.

Insert Olika böcker om Dylan som getts ut hittills under hans lysande karriär

Bilder Getty

En annan sida av

Bob Dylan

Vi känner alla Bob Dylan som musiker ... men visste du att han också har haft en lång och framgångsrik karriär som bildkonstnär?

et sena 1960-talet var de mångsysslande musikernas tid, med Paul McCartney, Joni Mitchell, Miles Davis och andra kreativa stjärnor som ägnade sig åt bildkonst vid sidan av sitt låtskrivande, och Bob Dylan var en av dem. Vi såg först hans förmåga vid staffliet med omslagsmålningarna till The Bands Music from Big Pink album (1968) och hans eget Självporträtt (1970), bilder i en naiv stil som delade åsikterna på den tiden och fortsätter att göra det, precis som all modern konst.
Men idén om Dylan som en fullfjädrad bildkonstnär - snarare än en dilettant på deltid som inte tog det på särskilt stort allvar, som hans samtida John Lennon - blev inte konkret förrän 1973, då han publicerade en bok med titeln Skrifter och teckningar. Originalutgåvan, som nu är slutsåld, är idag ett mycket eftertraktat samlarobjekt, även om dess roll till viss del har ersatts av de många böcker med konstverk som Dylan har gett ut sedan dess.
Efter denna tidiga satsning fortsatte Dylan att studera konst 1974, då han tog målarkurser med den abstrakta expressionisten Norman Rabin i en studio ovanför Carnegie Hall i New York. Som han senare förklarade var en av de viktigaste lärdomarna från Rabin att "det förflutna, nuet och framtiden befinner sig i samma rum" samtidigt, genom konstens prisma. Lekmän kommer att upptäcka inslag av kubism i Dylans verk: mer utbildade konstfans kommer också att peka på fransk impressionism (ljus avbildat genom penseldrag) och tysk expressionism (alla dessa galna vinklar).
Även om Dylan målade omslagsbilden till 1974 års Planet Waves återvände han inte till sin sidoverksamhet som konstnär förrän 20 år senare, då Random House publicerade en samling teckningar som hette Drawn Blank. Allmänheten fick vänta ytterligare 13 år på att få se konstverken på nära håll, då en utställning kallad The Drawn Blank Series öppnades 2007 på galleriet Kunstsammlungen i Chemnitz i Tyskland. Den innehöll över 200 akvareller och gouacher och åtföljdes av en tredje bok, med den något omskrivna titeln Bob Dylan: Den tecknade blanka serien.
Konstverken i Chemnitz var inte original utan omarbetade versioner av originalskisser av Dylan som, förklarade han, hade varit avsedda att inspirera till målningar. Kritikerna och allmänheten noterade denna lilla undanflykt, men det blev inga större protester och Dylan verkade inte heller särskilt bekymrad över att hans verk blev väl mottagna vid detta tillfälle. Det visade sig att utställningen bara hade ägt rum tack vare Kunstsammlungen-direktörens entusiasm: som Dylan anmärkte: "Om det inte vore för detta intresse vet jag inte om jag ens skulle ha återbesökt dem."
Saker och ting förändrades snart i detta avseende, eftersom internationella gallerier noterade framgången med Chemnitz-evenemanget och började anordna sina egna utställningar. Nästa evenemang ägde rum 2010 på Statens Museum for Kunst i Danmark, där 40 akrylmålningar ställdes ut. Det var stora pengar inblandade i det här skedet, tack vare Dylans status som kulturarvskonstnär och den växande välfärden hos hans nu medelålders fans.
År 2010 kom nyheten på The Bands Facebook-sida att målningen på omslaget till Musik från Big Pinkdå 42 år i backspegeln, var till salu, enligt uppgift för 18 miljoner dollar. "Bob äger fortfarande målningen och säljer den. Han gör en konstutställning med Gagosian-galleriet", stod det i inlägget.
Denna stora konsthandlare har gallerier över hela världen

Ovan (Vänster) En av Dylans målningar från serien Dreamgirls utställd på Kunstsammlungen Chemnitz i Tyskland, 2007; The Bob Dylan på duk utställningen visade hans första målningar på duk någonsin på Halcyon Gallery i London, 2010

Som Dylan förklarade var en viktig lärdom från Rabin att "det förflutna, nuet och framtiden kan vara i samma rum" samtidigt, genom konstens prisma

OVANFÖR Ingrid Moessinger, chef för museet Chemnitz Art Collections, presenterar Dylans akvarellmålning Kvinna i Red Lion Pub från 2007; ett bidrag till Solbränd serien som visas i Chemnitz; 1968 års Musik från Big Pink, målad för The Band; 1974 års Planet Waves

Tidernas tecken Använd en autopen på egen risk..

Signerar en konstnär alltid sina verk? I Dylans fall, ja och nej. I början av 2023 bad han om ursäkt till köparna av sin bok i begränsad upplaga, Filosofin bakom modern sångför att han hade använt en apparat som kallas autopen för att mekaniskt signera de "handsignerade" volymerna för 600 dollar i stället för den traditionella metoden. Förlaget Simon & Schuster insisterade först på att signaturerna var legitima, men gav så småningom efter för trycket och erbjöd återbetalning till var och en av de 900 köparna. Dylan, eller någon i hans team, skrev på sociala medier: "Till mina fans och följare, jag har blivit medveten om att det finns en del kontroverser kring signaturer på några av mina senaste konsttryck och på en begränsad upplaga av Filosofin bakom den moderna sången. Jag har handsignerat alla mina konsttryck genom åren och det har aldrig varit något problem. Men 2019 drabbades jag av ett allvarligt fall av yrsel och det fortsatte in i pandemiåren ... Med avtalsenliga tidsfrister i antågande föreslogs idén att använda en autopen, tillsammans med försäkran om att den här typen av saker görs "hela tiden" i konst- och litteraturvärlden. Att använda en maskin var en felbedömning och jag vill rätta till det omedelbart. Jag arbetar tillsammans med Simon & Schuster och mina galleripartners för att göra just det."

världen och blev nära förknippade med Dylans arbete under de kommande åren. Deras första utställning av hans verk, Asien-serienägde rum i september 2011 på Gagosians galleri på Madison Avenue och fokuserade på hans målningar av motiv i Fjärran Östern. Utställningen orsakade en del kontroverser, då New York Times rapporterade att några av målningarna var identiska i komposition med historiska fotografier, tagna i Kina och på andra platser, av kända fotografer som Dmitri Kessel och Henri Cartier-Bresson.
En Dylan-expert som heter Michael Gray skrev på sin blogg, Bob Dylan Encyklopediom den fotografiska inspirationen till en av hans ämnes målningar och anmärkte: "Det mest slående är att Dylan inte bara har använt ett fotografi för att inspirera en målning: han har tagit fotografens bildkomposition och kopierat den exakt. Han har inte målat gruppen från någon annan vinkel eller ändrat vad han placerat längs bildens överkant, sidokant eller nederkant. Han har replikerat allt så nära som möjligt... det är inte ett särskilt fantasifullt sätt att måla. Det kanske inte är plagiat, men det är i alla fall att kopiera ganska mycket."
En pressrepresentant för Gagosian Gallery svarade: "Medan kompositionen av några av Bob Dylans målningar baseras på en mängd olika källor, inklusive historiska arkivbilder, kommer målningarnas livfullhet och fräschör från de färger och texturer som finns i vardagliga scener som han observerade under sina resor", och påpekade att Dylan tidigare hade skrivit: "Jag målar mestadels från det verkliga livet. Det måste börja med det. Riktiga människor, riktiga gatuscener, bakom kulisserna, levande modeller, målningar, fotografier, iscensättningar, arkitektur, rutnät, grafisk design." Senare bekräftade bildbyrån Magnum att Dylan hade licensierat reproduktionsrättigheterna för bilderna i fråga.
En andra Gagosian-utställning med Dylan-verk kallad Revisionistisk konst ägde rum i slutet av 2012, och ytterligare två följde 2013, den första en sekvens av bilder som kallades New Orleans-serien i Milano och den andra en grupp med 12 porträtt kallad Face Value på National Portrait Gallery i London.
"Vem skulle ha kommit på den titeln för en utställning med porträtt?" fnissade Guardian och Spectator kritikern Fisun Güner och tillade: "Dylan har målat och tecknat under större delen av sitt liv, och dessa 12 pastellporträtt kan beskrivas som naiva - men så kan också mycket av det som produceras av samtida professionella konstnärer beskrivas som naivt ... Dylan är verkligen ingen dålig konstnär - jag sticker ut hakan och säger att han ibland till och med är en ganska bra sådan. De här porträtten är mer än kompetenta [och] har något, även om detta något bara visar en skicklig hobbyist."
Güner pekar i sin recension på det allmänna samförståndet i synen på Dylans konst: kritikerna tenderar att betrakta den som intressant snarare än väsentlig, och väl genomförd i vissa delar, åtföljd av en viss osäkerhet om huruvida den är kvalificerat bra eller inte. I viss mån har detta varit till nytta för konstnären själv, eftersom

Kostnaden på 84.000 dollar för den Dylan-skapade porten i Moçambique 2019 höjde mer än några ögonbryn bland kritiker av USA:s utrikespolitiska budgetering

Ovan Dylans målning Två systrar utställd på Halcyon Gallery i London, 2010

Motsatt sida Galleri Vewiers närvarar vid Dylans Drawn Blank Series utställningsinvigning på The Ross Art Group i New York City den 8 maj 2014

fortsätter debatten om hans verk, som inte är lätta att kategorisera eller avfärda: det finns också en diskussion om huruvida Dylans berömmelse som musiker är orsaken till den uppmärksamhet som ägnas åt en ren hobby.
Åtminstone en del av de negativa rösterna tystnade dock när Dylan 2013 överraskade många genom att visa upp en samling komplicerade skulpturer, eller "ironworks" som de mer korrekt kallas, en serie svetsade industriella föremål som härrör från hans intresse för att återanvända metaller.
"Jag har hållit på med järn hela mitt liv, ända sedan jag var liten", förklarar han. "Jag är född och uppvuxen i järnmalmslandet, där man kunde andas och känna lukten av järn varje dag." Om sin särskilda affinitet för att tillverka järnportar säger han "[De] tilltalar mig på grund av det negativa utrymme som de skapar. De kan stängas, men samtidigt tillåter de årstiderna och vindarna att komma in och flöda. De kan stänga dig ute eller stänga dig inne. Och på vissa sätt är det ingen skillnad."
År 2016 installerades en stor metallbåge skapad av Dylan på MGM National Harbor i Maryland, inte som en tillfällig utställning utan som en fungerande entrépunkt. Skulpturen var tillverkad av återanvända metallföremål som verktyg och maskindelar, vilket verkade återspegla hans intresse för americana. Fyra år senare installerades en permanent skulptur kallad Rail Car, en tågvagn i smidesjärn på räls, på Château La Coste i Provence, Frankrike, och ännu senare placerades en grind vid den amerikanska ambassaden i Moçambique i Östafrika.
Dylans järnverk har fått, och får fortfarande, gott om kritikerstöd. "Som textförfattare är Bob Dylan en collagemästare", skrev Whitehot Magazine för samtida konst. "Så småningom blev Dylans metallskulpturer själva komplexa collage. I dessa verk samspelar antika jordbruksmaskiner och dekorativa delar från byggnadsfasader på liknande sätt som hans låtskrivande uppfinningar. Elementen är samtidigt igenkännbara som sig själva och omvandlas ändå till något nytt."
I slutet av 2016 visade Halcyon Gallery i London en utställning med Dylan-verk kallad The Beaten Pathsom baserades på landsbygds- och stadsmiljöer runt om i Amerika. Sean Wilentz från Asia Times skrev entusiastiskt: "Endless Highwayssom är utställningens monumentala mittpunkt, innehåller lager på lager av betydelse... Det här är en väg med upp- och nedgångar, dalar och toppar. Det är en bild fylld av rörelse... Bob Dylan blir alltid något annat, det är det som är det viktiga med honom. Att försöka låsa fast honom vid någon form av fast identitet är verkligen mycket knepigt."
Dylan själv skrev om Den upptrampade stigenoch hans text återgavs i ett utdrag i Vanity Fair,

OVANFÖR Ett tryck som heter Tågspår visas i New York, 2013

"Ibland sammanfaller bakgrund och förgrund ... En enkel korvkiosk kan ha klassiska drag, och jag betraktar den som sådan"

En annan sida av Bob Dylan

Ovan Medurs från övre vänstra hörnet: Dylans skulptur i metall, Portal, på MGM National Harbor i Washington, D.C., 2016; Dubbelgrindar i järn som visas på Halcyon Gallery i London för hans Mood Swings utställning, 2013; Ett järnverk också från Halcyon Gallery Mood Swings utställning;
Järnvägsvagn vid Chateau La Coste i Frankrike, 2022

blev en användbar indikator på filosofin bakom bilderna. Detta var särskilt användbart med tanke på att han historiskt sett inte brukar bry sig om att förklara sina motiv som konstnär. Som han skrev: "För den här serien målningar var tanken att skapa bilder som inte skulle misstolkas eller missförstås av mig eller någon annan ... Det gemensamma temat för dessa verk har något att göra med det amerikanska landskapet - hur man ser det när man korsar landet och ser det för vad det är värt. Man håller sig borta från mainstream och färdas på småvägar, i en frifödd stil."
Han tillade: "Min idé är att komponera verk som skapar stabilitet genom att arbeta med generaliserade, universella och lätt identifierbara objekt. Jag har försökt att skapa den tvådimensionella bilden med hjälp av ett matematiskt system. Ibland sammanfaller bakgrund och förgrund... En enkel korvkiosk kan ha klassiska drag, och jag betraktar den som sådan. Whiplashkurvor, flygande strävpelare, spetsiga torn, bågar och vågor. De finns alla där och speglar vilken tidsperiod som helst, med avsikt att försöka hålla sig borta från dramatiska eller teatraliska ljuseffekter och istället framhäva naturalismen."
Under sin senare karriär har Dylans konst blivit föremål för seriös analys, och Gagosian Gallery hävdar att hans "teckningar och målningar präglas av samma ständiga strävan efter förnyelse som kännetecknar hans legendariska musik. Han tecknar och målar ofta när han är på turné, och hans motiv bär motsvarande intryck av olika miljöer och människor. Dylan är en skarp iakttagare och inspireras av vardagliga fenomen på ett sådant sätt att de framstår som fräscha, nya och mystiska."
Bakom den ytliga naiviteten i Dylans bilder finns alltså en medveten avsikt och en kompositorisk skicklighet, oavsett vad folk tycker om dem, vilket galleristerna ofta har noterat. En andra utställning på Halcyon Gallery ägde rum i slutet av 2018, den här gången med hans handskrivna texter, åtföljda av teckningar och med titeln Mondo Scripto. Detta evenemang var en föregångare till en större utställning på Modern Art Museum i Shanghai 2019: Dylan har endast sällan uppträtt i Kina under sin karriär, och de politiska och kulturella konsekvenserna av evenemanget var uppenbara. Utställningen består av över 250 verk i olika medier, varav många tidigare har visats på Drawn Blank och Mondo Scripto utställningarna, i serien Asia and New Orleans och i Dylans tidigare böcker, och evenemanget hade titeln Retrospectum.
Frost Art Museum i Miami, Florida, följde upp med en utställning i slutet av 2021 som hette Djupt fokus: en mindre version av Retrospectum kollektionen, den fokuserade på målningar som Dylan hade baserat på filmstillbilder. Samlingen "flyttar in i städerna i Amerika och befolkar dessa platser med människor av alla slag", noterade ArtReview. "Vissa är samlade: fyra män i ett kortspel inomhus; andra spelar tärning utomhus; ett jazzband. Vi ser de sista ögonblicken av en boxningsmatch... Det är mycket alkohol och mycket rökning."
Händelserna fortsatte att komma, och den europeiska publiken verkade vara lika intresserad av Dylans verk som hans amerikanska anhängare, vilket var något av en kupp i länder med ett betydande konstarv som Frankrike, där han ställde ut 2022. Drawn Blank i Provencehans första franska utställning, öppnade på det tidigare nämnda Château La Coste, och Maxxi Museum i Rom följde efter från slutet av 22 till våren 2023.
På alla sätt har Dylan skänkt sina anhängare en stor produktion av två- och tredimensionella verk. Få kritiker och andra observatörer gillar dem alla, men det är åtminstone delvis poängen, inte för att han troligen bryr sig särskilt mycket i det här skedet. Notera att i takt med att antalet utställningar har ökat, så har också antalet medföljande böcker ökat, med den senaste volymen, Bob Dylan: Point Blank (2025) har samlingen utökats till 10.
En kritiker, Charlie Finch på Artnetdrog en parallell till Dylans musikaliska produktion och kommenterade detta klokt redan 2007: "Baserat på Bobs karriär borde [hans verk] vara en besvikelse i sin helhet och uppiggande på vissa punkter, som att ta en joint en regnig dag. Det kommer att vara framtida generationers uppgift att krypa ut under Dylans opus, i alla dess former, och försöka förstå det."

OVANFÖR Det Retrospectrum utställning på Today Art Museum i Peking, 2020

Motsatt sida Från vänster: Bob Dylan: 60 år av skapande på Halcyon Gallery, London, 2021; Dylans signatur som på Kvinna på puben Red Lion

På frågan om varför han ställde ut i Kina svarade Dylan: "Shanghai är en stad som är så rik på kultur och historia, jag kunde inte vara gladare [att ställa ut] där"

Inlösen Kostnaden för att samla in Dylans klotter

Så vad kostar det att köpa ett konstverk av Bob Dylan? Du kan komma undan med ett litet tryck för 1 000 till 5 000 pund, men vissa begränsade upplagor och originalverk kan nå upp till tiotusentals. Ett tryck som heter Side Tracks, 18 maj 1976, Oklahoma City, Oklahoma gick för läckra £ 32 000 på Roseberys i London för ett tag sedan, och en serie av Drawn Blank kostade någon 22 000 pund. Men alla dessa kostade småpengar jämfört med målningen på omslaget till The Band's Music from Big Pink (1968). Som den gruppens Robbie Robertson berättade Rolling Stone år 2011: "Jag bad Bob att måla skivomslaget. Han sa: 'Ja, låt mig se vad jag kan komma fram till'. Han gick och målade det och jag sa: 'Ja, det är ganska bra - vi använder det!' Någon berättade just för mig att de begär 18 miljoner dollar för det."

De sånger de är

A-CHANGIN'

Tusentals har bitit av Bob Dylans katalog, men bara ett fåtal covers av hans låtar har blivit odödliga. Från The Byrds till Guns N' Roses, via Jimi Hendrix oantastliga All Along The Watchtower, vi tittar på de covers där eleverna förmörkade mästaren

alla vägar leder tillbaka till Bob Dylan. På otaliga album sedan 1962, i alla genrer, kan du hitta det heliga efternamnet i eftertexterna. Om du räknar på siffrorna - hans katalog med drygt 600 låtar överskuggas av mer än 6 000 covers - börjar du förstå varför Universal Music Group betalade den 80-årige låtskrivaren 225 miljoner pund för hans publiceringsrättigheter 2020. Att äga Dylans original är trots allt inte en guldgruva att snegla på - men att tjäna pengar på hans förgreningar och hyllningar är praktiskt taget en royaltyredovisning utan slut.
Även bortom hans enorma inflytande säkerställer denna uppräkning av coverversioner att Dylan, då och nu, finns överallt: en gemensam DNA-sträng som går genom Guns N' Roses, Sonic Youth och Grateful Dead, och som sträcker sig över graderna av separation mellan XTC, Cheap Trick och Fairport Convention.
"Mina gamla låtar, de har något", sa Dylan till Rolling Stone år 2006. "Jag tror att mina låtar har blivit coverade, kanske inte lika mycket som Vit jul eller Stardustmen det finns en lista på över 5.000 inspelningar. Det är många som har gjort covers på dina låtar. De måste ha något. Om jag var jag skulle jag också göra covers på mina låtar."
Nästan ända sedan Dylan skrev på sitt första förlagskontrakt - som förmedlades 1962 av Lou Levy på Leeds Music Publishing - har Dylan-covern varit en del av möblemanget. På den tiden, i början av 60-talet, inom tre veckor efter att Dylan släppt sitt original Blowin' in the Windhade Peter, Paul And Mary gjort en cover på den och lagt till sitt eget harmoniska (om än något tvåaktiga) tumavtryck.
Ända sedan dess har produktionslinjen gått parallellt med Dylans karriär: snabbspolning till 2021 och Chrissie Hynde hittade tillräckligt med juice i hans sångbok för att driva sitt album Standing in the Doorway: Chrissie Hynde sjunger Bob Dylanmed den nedbrutna jangeln i Sweetheart Like You som utan tvekan toppar Dylans ursprungliga singel från 1983 års Infidels. "Han är Bob Dylan", ryckte Pretenders-ledaren enkelt på axlarna när hon berättade om sina motiv för projektet, som om det vore en formalitet som varje artist någon gång måste ta itu med.
Men för att gå djupare, vad är det som lockar generations- och genreöverskridande musiker till Dylans katalog? En teori är att den rutinerade låtskrivaren har samlat på sig ett så stort verk, med så skiftande stämningar - och texter som kan vara både spydiga, kärleksfulla, satiriska och söta - att det finns något för alla typer av band och artister att bita i och tugga på. På så sätt kunde metallarna Ministry förvandla den cowpoke-country-liltade förförelsen i Lay, Lady,

Motsatt  "Om jag var jag skulle jag också göra covers på mina låtar..."

"Det finns över femtusen inspelningar. Det är många som gör covers på dina låtar. De måste ha något"

TOPP: "Pumparna fungerar inte för vandalerna har tagit handtagen" - öppningsscenen var Dylans idé
OVAN: Från toppen: Dylan med ansiktet nedåt Time tidskriftens Horace Judson; Dylan med Alan Price från The Animals och Joan Baez; med roadmanagern Bobby Neuwirth - "min nyckelperson i filmen", säger Pennebaker

Källdokument: MUB6703.movies.indd
Ursprungliga sidnummer: 130
Original Master Pages: A-Parent
Uppslagets mått: 210 x 297 mm

Bilder Corbis, Alamy, Getty

Titta inte Tillbaka 1967
Det definitiva Dylan-dokumentet
En av de mest inflytelserika rockfilmer som någonsin gjorts, Dylans turné i England 1965, fångades av regissören D.A. Pennebaker och släpptes på biograferna 1967.
Inspelad i en "cinéma-vérité"-dokumentärstil fångade Pennebakers handhållna kamerametod och "flugan på väggen"-teknik konsertframträdanden och intima ögonblick, varav några bidrog till att skapa Dylan-myten: i synnerhet hans huvudstrid med en Time tidnings intervjuare (Time: "Bryr du dig om vad du sjunger?" Dylan: "Hur ska jag kunna svara på det om du har mage att fråga mig?!"), eller hans tankelekar med "vetenskapsstudenten" ("Vad är din inställning till livet, till människor?" Dylan: "Jag tycker inte om dem ..."). Under de senaste 40 åren, Dont Look Back påverkat och informerat alla musikdokumentärer som har följt Pennebakers väg.
Den mycket berömda dokumentära flugan-på-vallen-stilen i Dont Look Back har kopierats i stor utsträckning sedan dess, men på den tiden var det ett modigt och originellt tillvägagångssätt som gav människor glimtar av den verkliga, vältaliga och konfrontativa Bob Dylan.
"När jag gjorde filmen ville jag först vara säker på att den inte handlade om musik - att den handlade om Dylan", säger Pennebaker. "Kanske borde den ha handlat mer om musik. Bobby Neuwirth [Dylans nära vän och road manager vid den här tiden] tyckte alltid det och varnade mig: 'Se upp'. Men på sätt och vis var Dylan det som alla ville veta mer om; musiken kunde de få på skivor".
Dont Look Back tog dig rakt in i händelsernas centrum - eller bristen på händelser. Lika viktiga som liveinslagen och konfrontationerna är scenerna av tristess; de ändlösa resorna och väntan som alla artister utsätts för.
"Allt var verkligen helt uppåt väggarna", konstaterar regissören. "Jag gillade tanken på att många människor inte skulle förstå. Och att de som förstod det visste att det fanns människor runt omkring dem som inte förstod det. De kanske går tillbaka och ser filmen igen och förstår en helt annan sak."
"Vi är bundna [i ett partnerskap av Titta inte tillbaka]", säger Pennebaker. "Och jag är inte säker på att det är ett band som Dylan ivrigt sökte, för som han alltid sa: 'Det är en fantastisk film, jag är bara ledsen att den handlar om mig.""

OVANFÖR Medurs från övre vänstra hörnet: Cate Blanchett som Dylan i Todd Haynes' Jag är inte där; Bob som Alias i Sam Peckinpahs Pat Garrett och Billy the Kid; Martin Scorseses Rolling Thunder Revue

NEDÅT Timothée Chalamet som Bob Dylan i James Mangolds En fullständigt okänd

DYLAN PÅ BIO

Källdokument: MUB6703.movies.indd
Ursprungliga sidnummer: 128 - 129
Original Master Pages: A-Parent - A-Parent
Uppslagets mått: 210 x 297 mm

GEMENSAM RANK

Netflix-marknadsföringen för Rolling Thunder Revue kallade det en "Fever Dream"

Författaren och regissören Larry Charles sa att Maskerad och anonym var tänkt att vara "lika surrealistisk och tvetydig" som en av Dylans låtar

RENALDO & CLARA  1978
Dylan regisserar!
I en märklig blandning av drama, dokumentär och konsertmaterial skrev, regisserade och spelade Dylan huvudrollen i Renaldo och Clara tillsammans med Sara Dylan, Joan Baez, Sam Shepherd, Allen Ginsberg, Harry Dean Stanton och Rubin "Hurricane" Carter, samt de flesta av artisterna på Rolling Thunder Revue-turnén. Filmen spelades in 1975 och gavs ut 1978 i en fyratimmarsversion som satte tålamodet på prov även hos de mest inbitna Dylaniterna. En tvåtimmarsversion som mest fokuserade på musiken ersatte kortvarigt originalet tills Dylan helt tog bort den från cirkulation.
EN FULLSTÄNDIGT OKÄND 2024
Visioner av Timothée
En mycket mer standardiserad och rakryggad biopic än Jag är inte därjames Mangolds En fullständigt okänd kan ses som en följeslagare till Walk the Linehans tidigare film om Johnny Cash. Narrativt täcker den samma mark som Scorsese-dokumentären Ingen riktning hemfrån Dylans tidiga Woody Guthrie-kanaliserade, Pete Seeger-stödda Greenwich Village-år till att bli elektrisk och försvinna in i sin egen myt. Timothée Chalamets utstuderade rolltolkning av Dylan hyllades av många och filmen nominerades till nästan alla tillgängliga priser, inklusive BAFTAS och Oscars, även om den vann förhållandevis få.
MASKERAD OCH ANONYM 2003
Dämpa dina förväntningar
En stjärnspäckad rollista med bland andra Jeff Bridges, John Goodman, Penélope Cruz, Jessica Lange och Luke Wilson stod i kö för att få spela med Dylan i detta ambitiösa BBC-finansierade drama. Dylan spelar Jack Fate, en legendarisk rockstjärna som släpps från fängelset för att framföra en välgörenhetskonsert för ett dystopiskt framtida Amerika. Han kläckte och skrev projektet tillsammans med regissören Larry Charles (Seinfeld, Curb Your Enthusiasm). Trots sin stamtavla var kritikerna osäkra på om filmen var en måste-se-kuriositet eller bara ett pretentiöst fåfänglighetsprojekt. I huvudsak var det båda.
DEN ANDRA SIDAN AV SPEGELN 2007
Det folkliga och det rasande
En film med fullängds liveframträdanden - och lite repetitionstid - inspelade under tre år av Newport Folk Festival, med början 1963 och kulmen med det ökända elektriska setet 1965. Dokumentärfilmaren Murray Lerner hade tidigare använt en del av materialet i Festival! (1967), men genom att isolera och fokusera enbart på Dylan visar den senare filmen musikerns häpnadsväckande förvandling under dessa avgörande 36 månader från allvarlig folkmusikant till stridbar ikonoklast.
PAT GARRETT OCH BILLY THE KID 1973
Knackar på Peckinpahs dörr
Dylans första och coolaste filmroll, tillsammans med sin vän Kris Kristofferson i Sam Peckinpahs revisionistiska western. Han spelar inte någon stor roll, men han får många närbilder och knivhugger någon i nacken. Han bidrog också med soundtracket, med Knockin' on Heaven's Door blev en av hans mest spelade hits.
JAG ÄR INTE DÄR 2007
Todd Haynes skriver ut legenden
Todd Haynes uppfinningsrika biopic frammanar sex olika Dylan som spelas av sex olika personer, inklusive skådespelerskan Cate Blanchett och den (2007) 14-årige svarte skådespelaren Marcus Carl Franklin. Han porträtteras som en ung poet, en luffare under dustbowl-eran, en berömd musiker som överger allt för kyrkan, en skådespelare som begår äktenskapsbrott, en hjälte inom folkmusikscenen som upprör sina fans genom att börja använda elgitarr och en fredlös i Gamla Västern. Märkligt nog lyckas den medvetna mytologiseringen nå fram till "sanningen" om Dylan bättre än i vissa av de renodlade dokumentärerna.
INGEN RIKTNING HEM 2005 & RULLANDE ÅSKA REVY 2019
Don't Look Back - med efterklokhet! Plus en "story"...
Martin Scorsese levererade den mest omfattande översikten av Dylans 1960-tal i Ingen riktning hem, en perfekt följeslagare till Titta inte tillbaka. Hans andra Dylan-projekt, Rolling Thunder Revue ser vid första anblicken ut att vara ännu en dokumentär... men visar sig vara konstigare än så. I marknadsföringen från streamingtjänsten Netflix, som beställde och släppte filmen, kallades den för en "feberdröm". Äkta dokumentära bilder och kommentarer samsas med talande huvuden som kanske eller kanske inte talar sanning, till exempel skådespelerskan Sharon Stone, som delar med sig av sina backstage-minnen från turnén trots att hon inte var där. Den verklighetsfrånvända andan hos Renaldo och Clara lever vidare..

OVANFÖR Medsols: Dylan som Jack Fate i Maskerad och anonymrupert Everett, Fiona och Bob på inspelningsplatsen för Eld i hjärtat; 1972's Ät dokumentet; Dylans egen Renaldo och Clara

DYLAN

Alias, Renaldo, Billy, Jack... och Bob

Ord Owen Williams och Harvey Kubernik

Källdokument: MUB6703.movies.indd
Ursprungliga sidnummer: 126 - 127
Original Master Pages: A-Parent - A-Parent
Uppslagets mått: 210 x 297 mm

På bio

rots sitt rykte som en gåta har Bob Dylan filmats förvånansvärt ofta, även om han vanligtvis är antingen busig eller ovillig att samarbeta. I dokumentärer finns det en känsla av att han spelar en karaktär. Men vid de enstaka tillfällen då han har spelat andra roller verkar han alltid fortfarande vara Bob Dylan. Gränsen mellan fakta och fiktion hålls avsiktligt ur fokus när han befinner sig framför kameran.
Dylans första framträdande i ett filmatiserat projekt kom så tidigt som 1963 i Madhouse på Castle Streeten Sunday Night Play för BBC som det inte finns några kända kopior kvar av. Fem år senare gav Dylan sitt förtroende till den frispråkige dokumentärfilmaren D.A. Pennebaker. Resultatet blev.., Titta inte tillbaka (1967; se s. 130), är fortfarande en outplånlig ögonblicksbild av Dylan när han var som mest populär. Även om det inte direkt är ett självporträtt känns det ändå unikt spontant och intimt. Ironiskt nog ignorerade Pennebaker titelns råd och grävde fram filmen 40 år senare och satte ihop drygt en timme med outtakes och tidigare outgivna liveframträdanden för 65 återbesökt (2007): en spännande fotnot till originalet. Den är definitivt mycket mer lättillgänglig än Pennebaker och Dylans första försök till en uppföljning, Ät dokumentet (1972), som avvisades som alltför avantgardistisk av den station som beställde den och aldrig visades.
Dylan dyker upp i konsertmaterial från Newport Folk Festival i Murray Lerners Festival! (1967) , och Lerner sammanställde därefter Den andra sidan av spegeln (2007) som dokumenterar Dylans musikaliska utveckling under tre Newport-år. Men sedan Pennebaker är den filmskapare som verkar ha kommit närmast den "riktige" Dylan Martin Scorsese, vars par episka dokumentärer - Ingen riktning hem (2005) och Rolling Thunder Revue (2019) - skildrar Dylans 1960-tal fram till cykelolyckan respektive 1970-talets turnerande. I den förstnämnda filmen är Dylan verkligen uppriktig, men i den sistnämnda är det en lömsk blandning av fakta och rena påhitt, med få indikationer på vilka delar som är vilka. Den är inte mer tillförlitlig än Dylans egen Renaldo och Clara (1978), den film han själv regisserade och spelade huvudrollen i under sin Rolling Thunder-turné. Inspirerad av den franska nya vågen förvirrade den fyra timmar långa blandningen av semi-improviserat drama och konsertbilder de flesta kritiker och publik. Det är en annan film som sällan har visats.
Som karaktärsskådespelare medverkade Dylan i Sam Peckinpahs klassiska western Pat Garrett och Billy the Kid (1973) där han spelar Alias, en outgrundlig tidningsreporter som också är händig med en kniv. Men han höll sig till att spela tillbakadragna rockstjärnor i både Hjärtan av eld (1987) och Maskerad och anonym (2003). Ingen av dessa rolltolkningar, kan man lugnt säga, gav upphov till några prisutdelningar, till skillnad från de två biopikerna, som båda fick bra recensioner och särskilt beröm för sina Dylan-roller. En kuslig Timothée Chalamet spelade huvudrollen i James Mangolds En fullständigt okänd (2024), men det krävdes sex skådespelare för att dela på huvudrollen i Todd Haynes Jag är inte där (2007), där de spelade olika aspekter av Dylans legend. Genom att luta sig mot myten kan det vara den "sannaste" av dem alla.
ELD I HJÄRTAT 1987
En renodlad skådespelarroll, direkt till video
En dramatisk roll för Dylan, men inte särskilt långtgående, eftersom han spelar en före detta rockstjärna som nu undviker rampljuset. Hans rollfigur Billy Parker hamnar i en kärlekstriangel med sin kvinnliga skyddsling (80-talsrockaren Fiona) och en yngre och snyggare rival (Rupert Everett). Eftersom det är 1980-tal finns det många muletter. Joe Eszterhas (Basic Instinct) skrev den slutliga versionen av manuset och Richard Marquand (Stjärnornas krig: Jedins återkomst) var regissör. Men filmen sjönk spårlöst och Dylan förnekade den.
ÄTA UPP DOKUMENTET 1972
På väg ut på vägarna igen
Denna ödesdigra uppföljare till Dont Look Back spelades återigen in av D.A. Pennebaker och skildrade Dylans Europaturné 1966 med The Hawks, den begynnande versionen av The Band. Robbie Robertson, Johnny Cash och John Lennon gör alla framträdanden. Den slutliga klippningen, som är handhållen och kaotisk, sammanställdes av Dylan själv och avvisades som "obegriplig" av ABC Television, som hade beställt den. Filmen sändes aldrig eller gjordes kommersiellt tillgänglig (även om den har bootleggats i stor omfattning), men Martin Scorsese använde en del av materialet i Ingen riktning hem.

NEDANFÖR Hendrix monumentala cover av All Along the Watchtower släpptes bara sex månader efter Dylans ursprungliga

OVAN The White Stripes - omslag som går åt båda hållen

I alla sammanställningar av Dylan-covers är Hendrix All Along The Watchtower över allt annat

Källdokument: MUB6703.watchtower.indd
Ursprungliga sidnummer: 124 - 125
Original Master Pages: A-Parent - A-Parent
Uppslagets mått: 210 x 297 mm

Och ändå, nästan oundvikligen, är det en cover av All Along the Watchtower som dominerar över allt annat. "Det var en av mina små låtar som ingen brydde sig om", sa en veteran till Dylan en gång. Under de sista dagarna av '67 släppte Jimi Hendrix nålen, om och om igen, på detta oälskade hörn av Dylans nya John Wesley Harding album, och hörde något mer i All Along the Watchtower än det rudimentära treackordsslag som det verkade som för andra.
Hendrix var som bekant en Dylan-fanatiker. Men han var något mer också; gitarristen kände ett djupt släktskap som innebar att han ansåg att de två låtskrivarnas verk var sammanflätade, All Along the Watchtower var en annan av de Dylan-kompositioner som var så på hans våglängd att "det känns som om jag skrivit dem själv", sa han en gång. Hendrix hade setts på stan med ett exemplar av John Wesley Harding under armen och hade blivit fixerad vid det fjärde spåret ("Jag minns att Jimi sa till mig: 'Det är den coolaste låten'", berättade Traffics Dave Mason för Guitar World).
Bara en månad efter att Dylans original hade kommit ut var Jimi redo att bygga sitt eget Vakttorn, om än inom ramarna för Olympic Studios primitiva fyrspårsbandmaskin och efter att ha pressat ut Noel Redding genom att välja att spela bas själv. "Det gjorde Noel förbannad", minns ljudteknikern Eddie Kramer, "och han gick till puben."
Redding minns bråket på ett annat sätt: "Det var då vi redan hade en del problem inom bandet. Jag sa att jag inte gillade melodin, jag föredrar Dylans version. Jag brukade komma till studion kl. 6 och Hendrix dök inte upp förrän kl. 3 på morgonen. Vi förväntades sitta och vänta på honom. Vilket jag inte var beredd att göra."
Experience-trummisen Mitch Mitchell kan ha setts klia sig i huvudet när Hendrix visade honom hur han skulle vända på introtakten. På andra sidan studiogolvet kämpade en gästande Mason - som själv inte var dålig på gitarr - med en 12-strängad rytm som Kramer noterade "alltid gör folk förvirrade".
Sessionen kröp vidare och klockades in på uppåt 27 tagningar. Åtminstone ett par av dessa misslyckanden kan ha tillskrivits Brian Jones, som föll in genom dörren till Olympic, paralytiskt berusad, och tog över pianot. "Jimi kunde aldrig säga nej till sina kompisar, och Brian var så gullig", suckade Kramer i Ljud på ljud. "Han kom in och sa: 'Åh, låt mig spela.' Det var take 21, och vi kunde bara höra 'clang, clang, clang, clang...' Det var helt jävla hemskt och ur takt. Jimi sa: "Jag tror inte det Brian var borta efter två tagningar. Han föll praktiskt taget ner på golvet i kontrollrummet. Kära Brian..."
Men de samlade rullarna med inspelningstejp var också ett bevis på en tolkning som utvecklades i snabb takt, från en ljusare och basfri tidig tagning med Hendrix på akustisk gitarr, till legendens glödande, tungt skiktade studiokollage.
Samma sommar, på Record Plant i New York, gick Hendrix ner i kaninhålet igen för Watchtowers sång och slagverk, och drog nytta av det kvantsprång som studions 16-spårsteknik innebar. Kanske var han aldrig riktigt nöjd med Vakttornet: "Jag tycker att jag hör det lite annorlunda", sa han enligt ljudteknikern Tony Bongiovi hela tiden när överdubbningarna kom och gick.
Men Hendrix kom tillbaka med ett mästerverk. Dylans original hade antytt en annalkande apokalyps med sina dystra bilder av morrande vildkatter, ylande vindar och olycksbådande ryttare. Men det finns en gräns för vilka föraningar som kan frammanas med ett akustiskt munspel. Som Queens Roger Taylor en gång sa till den här skribenten: "Dylan-originalet skulle jag inte nödvändigtvis lyssna på... det är ganska enkelt."
Hendrix tolkning lämnade inga tvivel om den avsedda stämningen. Den inleddes med ett staccatoklinkande från gitarr och trummor, följt av hans "woop-woop-woop"-strängböjningar som förde tankarna till ett billarm, och det soniska intrycket var en värld som snurrar av sin axel in i mörkret, med lite av samma känsla av en samlande storm som i Stones Gimme Shelter. Det är inte konstigt att decennier senare, när Tom Hanks karaktär patrullerar i Vietnams djungelhelvete i Forrest Gumpär det Hendrix version av Vakttornet som soundtrack till scenen.
Hendrix medgav själv att han inte kunde mäta sig med Dylan när det gällde texter ("jag skulle aldrig kunna skriva den typ av ord som han gör"). Men ingen - då eller nu - kunde ha rört det som kan vara karriärens bästa uppvisning av Jimis gitarrspel. Med stöd av en produktion som innehåller allt från looping till baklängestejpeffekter är solona i låten fortfarande extraordinära, Hendrix glider från wah-wah-dränkta flärpar till hemsökta hawaiianska swoons till det trillande outrot med en enda ton.
Kramer minns att Jimi använde en Gibson Flying V och noggrant arbetade ut sin väg genom solot i förväg. Mer spontant var det när han tog fram knivar, ölflaskor och till sist en Zippo-tändare för slide-arbetet. "Han använde sig av många olika apparater", säger ingenjören i Total gitarr. "En Zippo var en av dem, men han var känd för att ibland använda sina ringar."
När den släpptes i september 1968 som första singel från Electric Ladyland, All Along the Watchtower inte så mycket en cover som en låt som skrivits om från grunden. Att höra den var att nästan glömma Dylans original, som nu verkade vara den svagaste av vägvisare. Den nådde plats 5 i Storbritannien. I USA nådde den plats 20 och blev Hendrix genombrottsframgång i sitt hemland. Hittills har den strömmats på Spotify nästan 800 miljoner gånger.
Dylan själv var vänlig och trodde knappt på vad som hade kommit från hans original. "Det överväldigade mig verkligen", sa han. "Han hade en sådan talang, han kunde hitta saker i en låt och utveckla dem med kraft. Han hittade saker som andra människor inte skulle komma på tanken att hitta där inne. Han förbättrade den förmodligen genom de utrymmen han använde. Jag tog faktiskt licens från hans version och fortsätter att göra det än i dag."
Vakttornet må vara den största Dylan-covern hittills, men handsken finns fortfarande där för att plockas upp - och kanske räknar både musikfans och skivbolagens bönräknare med det. "Jag tvivlar inte på att Bob Dylans ord och musik om decennier, ja till och med århundraden, kommer att fortsätta att sjungas, spelas och uppskattas överallt", sa Universal Music Groups ordförande Sir Lucian Grange när han skålade för det banbrytande förlagsavtalet. Och han syftade säkert lika mycket på de kommande uttolkarna som på upphovsmannen själv.
I takt med att han närmar sig åttioårsåldern växer insikten om att Bob Dylan inte är odödlig. Men hans sångbok kanske är det.

OVANFÖR Jimi Hendrix Experience tog som bekant Allt längs vakttornet och gjorde den till sin egen

Ovan (Vänster) The Byrds var ansvariga för den första stenhårda klassiska Dylan-covern i Mr Tambourine Man; Guns N' Roses - knackar på himlens dörr högre än någon annan

"Det har funnits andra artister som har spelat in mina låtar och visat mig hur de ska låta."

Källdokument: MUB6703.watchtower.indd
Ursprungliga sidnummer: 122 - 123
Original Master Pages: A-Parent - A-Parent
Uppslagets mått: 210 x 297 mm

"Det har varit andra artister som har spelat in mina låtar och visat mig hur låten ska gå"

Lay till en frätande industriell crunk, medan polemikerna Rage Against the Machine smidde fet funk-metal från anti-kommodifieringsdiatriben på Maggie's Farm.
"Riffen på Maggie's Farm skrevs som ett coolt Rage Against the Machine-riff eller jam, och senare applicerades Dylan-texterna på det", sa Tom Morello i Speakeasy (gitarristen berättade också Forbes magazine att han ansåg att Dylans The Times They Are A-Changin' "den tyngsta skivan jag någonsin hört i mitt liv").
Ett annat argument är att Dylans original ofta känns mer som vägkartor än slutproduktioner; halvsmorda dukar som ger coverartister ett manöverutrymme som, säg, Queens Bohemian Rhapsody eller Zeppelins Kashmir inte skulle göra. Dylan är inte heller en sådan vokal eller instrumental kraft att hans original känns oantastliga - som de kan göra med en Robert Plant eller Eddie Van Halen - och Dylan erkänner att låtens ursprung betyder mer än dess utförande. "Jag kan inte säga att jag har gjort några skivor med bra ljud", reflekterade han till USA Today 1997. "Många av de äldre låtarna var bara ritningar för vad jag skulle spela senare på scenen ... Det har funnits andra artister som har spelat in mina låtar och visat mig hur låten skulle låta."
Det bör påpekas att de flesta Dylan-covers är ett sätt att fylla på ett live-set, ge trovärdighet (för yngre artister) eller lägga en produkt på hyllan under en låtskrivartorka (för äldre). Men det är också anmärkningsvärt hur ofta Dylan har blivit besegrad av de covers som följde, som vred om hans mallar och satte eld på hans råmaterial.
De flesta är överens om att det första stenhårt klassiska Dylan-omslaget kom i april 1965. Roger McGuinn från The Byrds hade köpt en 12-strängad Rickenbacker electric efter att ha sett George Harrison spela på en sådan i Beatles-filmen A Hard Day's Night. Men det var Dylans Mr Tambourine Man som gav McGuinn sitt avstamp: bara en månad efter Dylans utgivning lade The Byrds till ett jingle-jangle-introriff och en tummel av harmonier i sin version som omedelbart överglänste originalets prosaiska strum. Än idag framkallar det inledande riffet 60-talets motkultur, kanske bättre än någon annan instrumental paus.
"Att ta en Dylan-låt och sätta elgitarrer på den var inget man hade hört talas om vid den tidpunkten", säger McGuinn till denna skribent. "Mr Tambourine Man var förmodligen den första elektriska folk [låten]. Men vi var tvungna att förkorta låten. Den var ungefär fyra minuter lång i sin ursprungliga form - för lång för radio - och den var också i 2/4-takt. Så vi ändrade taktarten till 4/4 och kortade ner den till en vers... Sedan plockade jag fram det lilla introt på framsidan med min Rickenbacker, och samma figur i slutet. När vi lyssnade tillbaka på Mr Tambourine Man i studion, lät det verkligen underbart, som: 'Wow, gjorde vi det?'"
På andra sidan Atlanten under samma period var The Beatles likaledes oförblommerade Dylan-acolyter. Lennon hävdade att hans egna låtar som I'm a Loser och You've Got to Hide Your Love Away var öppna hyllningar; de sönderfallande Beatles jammade på Dylan-låtar som Som en rullande sten och I Want You under sina Let It Be-sessioner i januari 69.
Men det är helt klart den lyckliga swoop av If Not for Youpå George Harrisons soloalbum från 1970 All Things Must Pass - som Dylan hade lärt Harrison bara några dagar tidigare - som står som den ljuvligaste inspelade cover som de fyra Beatlesmedlemmarna har gjort tillsammans. Den storsinta Harrison skulle aldrig ha påstått det, men i jämförelse lät hans gamle väns skinn- och benförsedda föregångare plötsligt spröd och hämmad.
Dylans katalog var inte lika jungfrulig när Guns N' Roses steg upp ur köttgroparna i mitten av 1980-talets LA, och hans gospeldraperade Knockin' on Heaven's Door hade redan omarbetats med en reggae-hack av Eric Clapton 1975. Men varken Dylan eller Clapton kunde komma i närheten av den faktor som lyfte GN'R:s version på 1991 års Use Your Illusion II: ett smältande Slash-solo spelat på instinkt. "Det var en fantastisk tagning", skrev gitarristen i sin självbiografi om det brännande lead breaket. "Jag bara sprang in där med min flickvän och några vänner i släptåg, plockade upp gitarren och lät verkligen solot sjunga. Jag skruvade ner tonen på baspickupen, låste in mig och lät det skrika."
Det skulle inte bli sista gången som Dylan fick sina egna låtar ryckta ifrån sig. Även en ytlig utgrävning av mer moderna covers hittar sådana trollbindande tagningar som Eddie Vedders intensiva Masters of War (på 1992 års 30-årsjubileumskonsert för Dylan), Jeff Buckleys kant-och-tårar Just Like a Woman och en döende Gregg Allmans svåruthärdliga Going, Going, Gone - med den magstarka texten: "Jag stänger boken om sidorna och texten / Och jag bryr mig inte riktigt om vad som händer härnäst ..."
Efter millennieskiftet har Jack White utan tvekan varit den mest effektiva fanbäraren, och hans White Stripes drar ofta fram en skramlig och klangfull liveuppläsning av Desire's fioldekorerade höjdpunkt Isisunder sina tidiga år, och gav ett dystert spaghetti-västern-drama till En kopp kaffe till på deras självbetitlade debutalbum. Hatten gick också åt båda hållen: i en uppmuntrande blixt av synergi uppmanades White senare att framföra sin egen Ball and Biscuit med Dylan live i Detroit. "Jag förstår att han spelade en av mina låtar, inte tvärtom", sa gitarristen White till Speakeasy.